РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Фурдись В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Рівненського міськвиконкому про визнання місця проживання неповнолітніх дітей, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, стягнення додаткових витрат на неповнолітніх дітей,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Рівненського міськвиконкому про визнання місця проживання неповнолітніх дітей, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, стягнення додаткових витрат на неповнолітніх дітей звернулась ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та у письмовій відповіді на відзив відповідача, просять суд їх задоволити та визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з їх матір`ю ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у твердій сумі по 7 000 (сім тисяч) гривень на кожного до їх повноліття; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію частини додаткових витрат на утримання дітей в сумі 145 773 гривень (сто сорок п`ять тисяч сімсот сімдесят три) гривні.

В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача визнав частково з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов та у письмових запереченнях на відповідь на відзив та пояснив, що його довіритель визнає позовні вимоги повністю в частини визначення місця проживання дітей з матір`ю, оскільки спору з даної вимоги між сторонами не було; не заперечив проти стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 5000,00 грн. на кожну дитину щомісячно та не заперечив проти стягнення з відповідача на користь позивача компенсації частини додаткових витрат на утримання дітей в розмірі 2805,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог позивачу просив суд відмовити.

В судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому. Додатково зазначила, що згідно з положенням про комісію з питань захисту прав дитини, а саме п.4 комісія розглядає питання щодо вирішення спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини. ОСОБА_2 , батько малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 не заперечує щодо того, щоб його діти проживали б з матір`ю ОСОБА_1 , про що надав до служби у справах дітей пояснення. Враховуючи вищевикладене, спір між батьками малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відсутній, а отже в органу опіки та піклування не має правових підстав для підготовки висновку. Просять задоволити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом з матір`ю.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що позивач та відповідач по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2006 року, від якого мають трьох малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Дана обставина підтверджується дослідженими в судовому засіданні:

свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 16 лютого 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції з якого вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 в м.Рівне, про що складено відповідний актовий запис №442. Батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.13);

свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим 20 травня 2016 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з якого вбачається, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 в м.Рівне, про що складено відповідний актовий запис №1309. Батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.14);

свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданим 03 жовтня 2019 року Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з якого вбачається, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_9 в м.Рівне, про що складено відповідний актовий запис №287. Батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.15).

З дослідженого в судовому засіданні рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 жовтня 2023 року по цивільній справі №569/13643/23 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено; розірвано шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 23.07.2006, актовий запис №1041, свідоцтво серії НОМЕР_4 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Рішення суду набрало законної сили 06 листопада 2023 року (а.с.12).

З дослідженої в судовому засіданні заяви представника органу піки та піклування Рівненського міськвиконкому Н.Мазанович від 18 грудня 2023 року, поданої до Рівненського міського суду Рівненської області 19 грудня 2023 року, вбачається наступне: «Прошу Вас судові засідання по справі №569/23386/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, стягнення додаткових витрат на неповнолітніх дітей, розглядати без участі представника органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому.

Відповідно до ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно з положенням про комісію з питань захисту прав дитини, а саме п.4, комісія розглядає питання щодо вирішення спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини.

ОСОБА_2 , батько малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 не заперечує щодо того, щоб його діти проживали б з матір`ю, ОСОБА_1 , про що надав до служби у справах дітей пояснення.

Враховуючи вищевикладене, спір між батьками малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відсутній, а отже в органу опіки та піклування не має правових підстав для підготовки висновку.

Просимо задоволити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом з матір`ю.» (а.с.101).

До даної заяви представником органу опіки та піклування долучено кс.копію пояснень ОСОБА_2 адресованих Службі у справах дітей наступного змісту: «Я, батько малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 не заперечую щодо визначення місця проживання дітей з мамою, ОСОБА_1 . Питання прошу розглядати без моєї участі. 18.12.2023 підпис ОСОБА_2 » (а.с.102).

Крім того, на виконання ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 01 березня 2024 року, представником органу опіки та піклування

ОСОБА_9 29 березня 2024 року було повторно подано до Рівненського міського суду Рівненської області заяву аналогічного змісту, що й від 18 грудня 2023 року та долучено кс.копію пояснень ОСОБА_2 адресованих Службі у справах дітей від 18.12.2023». При цьому, представник органу опіки та піклування повторно наголошує у даній заяві, що «спір між батьками малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відсутній, а отже в органу опіки та піклування не має правових підстав для підготовки висновку. Просимо задоволити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом з матір`ю. 18.12.2023 року представник органу опіки та піклування надавала до суду заяву щодо даної справи» (а.с.181-183,187,188).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи.

Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14- 327цс18).

У п.6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції.

Аналіз змісту вказаних норм Сімейного кодексу України свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, а дитини, яка досягла десяти років - спільна згода батьків та самої дитини. І тільки у разі наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітніх дітей такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Тобто, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, має перебувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

Разом з тим, суд встановив, що відповідач заявлені позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей з матір`ю визнав повністю, не заперечив проти їх задоволення, про що підтвердив, як в судових засіданнях під час розгляду справи представник відповідача, так і в письмовому відзиві (а.с.122-131), і у письмових поясненнях даних ним особисто Службі у справах дітей 18.12.2023, ксерокопія яких надана суду представником органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому (а.с.102, 188).

Отже, сторони, як це і передбачено положеннями ст.160 СК України, визначили місце проживання дітей з матір`ю за взаємною згодою.

Відповідач, як батько дітей, не заперечує щодо визначення місця проживання всіх трьох дітей з матір`ю, що беззаперечно свідчить про відсутність спору між батьками про визначення місця проживання дітей та не потребує втручання з боку органу опіки та піклування, а також будь-якого судового захисту прав позивача, які відповідачем жодним чином не порушуються, не оспорюються або визнаються.

Отже, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору), зокрема у суді.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Спір у даній справі щодо місця проживання неповнолітніх дітей сторін ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ініційований матір`ю дітей (позивачкою), з якою діти і так фактично проживають і від якої батько дітей (відповідач) не вимагає зміни їх місця проживання.

Після звернення позивачки до суду з позовом про визначення місця проживання неповнолітніх дітей відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом з ним не звертався, будь-яких належних доказів, які б свідчили про його бажання і волю щодо визначення місця проживання синів та дочки безпосередньо з ним, як батьком, суду не надав.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що позивачем у позовній заяві зокрема, зазначено: «… При цьому для визначення проживання дітей зі мною є усі підстави, адже вони і в даний час знаходяться при мені і перебувають на моєму повному утриманні.» (абз.1 а.с.3).

При цьому, суд звертає увагу, що викладені у позовній заяві підстави, на які позивачка посилається, зокрема, для визначення місця проживання дітей з нею, а саме: «… Зокрема, за моєї непоступливості в питаннях розподілу прибутку від підприємницької діяльності, відповідач погрожує відмовитися від надання згоди на виїзд дітей за кордон для оздоровлення та відпочинку, оскільки статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років обмежена у паві виїзду за кордон наявністю згоди батьків, а за приписами ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків. Розуміючи, що скористатися правом на тимчасовий виїзд за кордон з дітьми терміном до 60 днів без згоди батька, у відповідності до положень Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-УІІІ від 03.07.2018 року, я зможу лише за наявності у дітей статусу таких, місце проживання яких визначено з матір`ю, відповідач маніпулює цими обставинами для досягнення власних інтересів» (абз.5,6 а.с.2) не знайшли свого підтвердження; будь-яких письмових доказів на підтвердження вказаних обставин, а саме ненадання згоди на виїзд дітей за кордон зі сторони відповідача, позивачем суду надано не було.

Оцінюючи вищезазначене, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивачки до суду (а також і на день винесення рішення судом) з позовом про визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з їх матір`ю ОСОБА_1 , які і так фактично проживають з нею, між батьками дітей виник спір щодо їх місця проживання, оскільки батько дітей не вимагає від матері дітей змінити їх місце проживання, не порушує в судовому порядку питання щодо відібрання синів та дочки у позивачки та не заперечує щодо подальшого проживання дітей з матір`ю.

Крім того на підтвердження вказаних обставин, відповідач надав органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому відповідну письмову заяву, кс.копія якої долучено до даної цивільної справи та була досліджена під час розгляду справи по суті.

В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання і той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Ці обставини підлягають перевірці судом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей позивачка заявила передчасно, оскільки звернення до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дітей та, принаймі, існувати на час вирішення справи у суді, який у даному випадку - відсутній. Тому, на підставі вищевикладеного, а також у зв`язку з відсутністю між сторонами спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей, у задоволенні позовних вимог позивачці в цій частині слід відмовити.

Що стосується вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей сторін, слід зазначити наступне.

Як було встановлено в судовому засіданні належними та допустимими доказами, від шлюбу позивач та відповідач по справі, мають трьох спільних неповнолітніх дітей сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивачка вважає, що розмір коштів який є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку її спільних з відповідачем неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 становить 21000,00 грн. (двадцять одну тисячу гривень) щомісячно на трьох дітей (по 7 (сім тисяч) гривень на одну дитину) до їх повноліття.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Відповідно до ч.2 ст.179 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч.2 ст.184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

В своїй позовній заяві позивачка, зокрема, зазначає, що «…Відповідач інших осіб на утриманні не має, він працездатний, щорічно отримує дохід від підприємницької діяльності близько мільйона гривень, а за неповний 2023 рік 170 000 гривень, має у власності нерухоме майно вартістю більше трьох мільйонів гривень, транспортні засоби, а також при розділі майна подружжя отримав грошову компенсацію у розмірі 85000 доларів США. Крім того, його стан здоров`я дозволяє працювати, майнове становище вести підприємницьку діяльність, а тому вважаю, що він цілком спроможний забезпечувати нашу з ним рівність при несенні обов`язку щодо утримання дітей» (абз.6 а.с.4). «…Згідно домовленості ще за часу проживання однією сім`єю, нами за взаємною згодою було вирішено витрачати на поточне утримання дітей по 15 000 гривень на кожного, що є цілком доступним, порівняно з нашими доходами, а додаткові витрати на дітей покривати по мірі їх необхідності, а тому я вважаю, що було б справедливим не погіршувати становище дітей у зв`язку з розірванням шлюбу» (абз.9 а.с.4).

Під час розгляду справи було встановлено, що сторони по справі позивач та відповідач, у позасудовому порядку частково здійснювали поділ спільного майна подружжя, при цьому, у добровільному порядку, без доведеного письмовими доказами, примусу, поступалися спільним нажитим майном та здійснюючи виплату грошових коштів один одному.

Представник відповідача в судовому засіданні, та у письмовому відзиві на позов визнав вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей в розмірі по 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень) на кожну дитину щомісячно.

Як було зазначено вище, сама ж позивачка у своїй позовній заяві зазначила, що між нею та відповідачем, за період перебування у шлюбі, було вирішено витрачати на поточне утримання дітей по 15 000 гривень з кожного з батьків, що є цілком доступним, порівняно з їхніми доходами і з липня по грудень 2023 року вона витрачала приблизно такі ж суми самостійно.

Тому, враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності та те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька; самими ж сторонами у добровільному порядку було визначено суму коштів, які вони витрачатимуть на утримання дітей, а саме по 15000 грн. кожен щомісячно, що є для них цілком доступним; тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення, до розміру, попередньо узгодженого та сторонами (за період перебування їх у шлюбі) в сумі по 5000, (п`ять тисяч) грн., на кожну дитину, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду 01 грудня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття.

Що стосується позовної вимоги позивача в частині стягнення компенсації частини додаткових витрат на утримання дітей в розмірі 145 773,00 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В судовому засіданні було досліджено долучені до позовної заяви позивачем наступні докази:

- кс.копію договору №259000317 про надання освітніх послуг від 28.04.2023 (надалі договір №259000317 про надання освітніх послуг від 28.04.2023), укладений між приватним закладом загальної середньої освіти «Рівненський ліцей «ІТ СТЕП СКУЛ» (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник), відповідно до п.1 якого: В порядку і на умовах, що визначені у договорі, виконавець зобов`язується за рахунок коштів замовника надати освітні послуги з у сфері загальної середньої освіти, надалі послуги, для ОСОБА_3 , надалі учень, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити послуги у порядку та на умовах, передбачених договором. Учень зараховується на навчання до 6 класу на навчальний рік 2023-2024 років, що триває з 01.09.2023 р. по 31.05.2024 р. Структура навчального року: 1 семестр: початок 01.09.2023 р., кінець 14.01.2024 р.; 2 семестр: початок 15.01.2024 р., кінець 31.05.2024 р.

Пунктом 4.1. договору №259000317 про надання освітніх послуг від 28.04.2023 передбачено, що вартість послуг за договором є договірною і визначається у додатку №1 до договору.

Відповідно до додатку №1 від 28.04.2023 до договору №259000317 від 28.04.2023, керуючись умовами договору №259000317 про надання освітніх послуг від 28.04.2023 р. (надалі договір), сторони погодили наступний порядок, обсяг та умови оплати законником послуг за 2023-2024 навчальний рік: п.1.3. В день підписання договору сторонами, замовник сплачує вступний внесок, що становить 13700 гривень. 2. Загальна вартість освітніх послуг становить 103840 грн. (Проведено оплати 13700,00 грн. + 103840,00 грн.);

- кс.копію договору №259000318 про надання освітніх послуг від 28.04.2023 (надалі договір №259000318 про надання освітніх послуг від 28.04.2023), укладений між приватним закладом загальної середньої освіти «Рівненський ліцей «ІТ СТЕП СКУЛ» (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник), відповідно до п.1 якого: В порядку і на умовах, що визначені у договорі, виконавець зобов`язується за рахунок коштів замовника надати освітні послуги з у сфері загальної середньої освіти, надалі послуги, для ОСОБА_4 , надалі учень, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити послуги у порядку та на умовах, передбачених договором. Учень зараховується на навчання до 2 класу на навчальний рік 2023-2024 років, що триває з 01.09.2023 р. по 31.05.2024 р. Структура навчального року: 1 семестр: початок 01.09.2023 р., кінець 14.01.2024 р.; 2 семестр: початок 15.01.2024 р., кінець 31.05.2024 р.

Пунктом 4.1. договору №259000318 про надання освітніх послуг від 28.04.2023 передбачено, що вартість послуг за договором є договірною і визначається у додатку №1 до договору.

Відповідно до додатку №1 від 28.04.2023 до договору №259000318 від 28.04.2023, керуючись умовами договору №259000318 про надання освітніх послуг від 28.04.2023 р. (надалі договір), сторони погодили наступний порядок, обсяг та умови оплати законником послуг за 2023-2024 навчальний рік: п.1.3. В день підписання договору сторонами, замовник сплачує вступний внесок, що становить 11430 грн.; 2. Загальна вартість освітніх послуг становить 86636,70 грн. (Проведено оплати 11430,00 грн. + 86636,70 грн.);

- кс.копію договору про надання додаткових платних освітньо-виховних

послуг від 1 вересня 2023 року, укладений між центром розвитку дитини «Baby Garden Club» (центр розвитку дитини) та ОСОБА_1 , що є матір`ю дитини ОСОБА_5 , 2019 року народження, з іншої сторони, надалі батьки, уклали даний договір про наступне: п.1. центр розвитку дитини за рахунок коштів батьків та за їх згодою надає додаткові освітньо-виховні послуги шляхом проведення розвиваючих тематичних ігор, розваг, гурткової роботи, а також додаткові послуги щодо догляду за дитиною, організації її дозвілля та додаткового харчування. Перелік додаткових послуг, що надаються центром та також розмір їх оплати встановлюється і затверджуються адміністрацією закладу. Відповідно до п.3.4. договору щомісяця до 05 числа вносити оплату за додаткові послуги в розмірі 10300 грн. за наступний місяць. Місяцем, що підлягає оплаті, вважається календарний місяць, незалежно від кількості вихідних та святкових днів. Відповідно до п.5.1. договору, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31 серпня 2024 року. Проведено оплати (9700,00 грн. + 7550,00 грн. + 7490,00 грн.).

На підтвердження оплати коштів за вищезазначеними договорами, а також оплати харчування дітей сина ОСОБА_6 та дочки ОСОБА_7 у період з вересня по листопад 2023 року (проведено оплати на загальну суму 17870,00 грн.), позивачем було долучено ряд кс.копії квитанцій, які були досліджені в судовому засіданні на загальну суму 258216,70 грн.

Відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст.185 Сімейного кодексу України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою.

Відповідно до даної норми обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред`являвся. У такому випадку такий батько зобов`язаний нести додаткові витрати на дитину.

Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Вищезазначене узгоджується з викладеним у постанові Київського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року по справі №758/8276/22 (провадження №22-ц/824/3851/2023).

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року по справі №366/1488/19 (провадження №61-1910св19) «… Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Відповідно до частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.».

В судовому засіданні позивач та її представник не довели, що навчання дітей у вищезазначених приватних навчальних закладах не є звичайними, а викликані особливими обставинами, пов`язаним з розвитком здібностей дітей та таланту щодо цих наук. Крім того, позивачем не подано доказів того, що між нею та відповідачем були узгоджено таке питання в частині, що стосується вартості навчання синів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 і дочки ОСОБА_7 , при гарантованому державою безоплатному навчанні у загальноосвітніх школах та дошкільних навчальних закладах, а відтак суд прийшов до переконання про те, що відсутні підстави вважати вказані витрати додатковими у розумінні ст.185 СК України.

Як було вставлено в судовому засіданні, більш частина додаткових витрат, заявлених до стягнення позивачкою, зокрема на оплату навчання дітей, харчування, відвідування лікаря сином ОСОБА_6 у Центрі зору, була понесена у період спільного перебування сторін по справі (позивача та відповідача) у шлюбі, до моменту його розірвання у судовому порядку. А відтак, з урахуванням принципу презумпції спільності сумісної власності подружжя, сплачені позивачем кошти до 06 листопада 2023 року (дати набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили), вважаються спільною сумісною власністю подружжя, яка була використана в інтересах їх спільних дітей. Обставини, які могли б спростувати вищевказаний факт позивачем та її представником суду не надано. Натомість, згідно долучених самою ж позивачкою відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 31.10.2023 року, відповідач також мав та отримував грошовий дохід в період подружнього життя з позивачкою.

Тому, суд вважає, що у даному випадку, у відповідача відсутні будь-які правові підстави для компенсації на користь позивача половини вартості понесених останньою додаткових витрат на утримання спільних неповнолітніх дітей на загальну суму 125237,38 грн. згідно квитанцій, які були досліджені в судовому засіданні, за період з 02.05.2023 по 02.11.2023 р. включно.

Що стосується долучених позивачем квитанцій про сплату грошових коштів ФОП ОСОБА_10 слід зазначити, що зі змісту вказаних фіскальних чеків вбачається, що позивачем було сплачено на користь ФОП ОСОБА_11 грошові кошти у загальному розмірі 32230 грн. 00 коп. за придбання «засобів для догляду за зубами». При цьому, згідно дослідженого в судовому засіданні Акту виконаних робіт (стоматологічне лікування) №1054 від 22.11.2023 вбачається, що стоматологічні послуги надавалися ОСОБА_3 (сину сторін) ФОП ОСОБА_12 . Тому, у даному випадку з огляду на відсутність будь-яких підтверджуючих доказів необхідності придбання на користь спільного сина сторін ОСОБА_6 вищезазначених засобів для догляду за зубами слід дійти висновку, що вказані фінансові витрати понесені позивачем на власну користь, або на користь інших осіб та не являються додатковими витратами на утримання дитини, а відтак не підлягають стягненню з відповідача. При цьому, доказів оплати наданих стоматологічних послуг неповнолітньому сину сторін, матеріали справи не містять, а ідентичність розміру грошової суми, відображеної у копії фіскального чеку ФОП ОСОБА_11 не підтверджує оплату вказаних послуг у зв`язку з відмінним призначенням платежу.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що порушене право позивача щодо стягнення додаткових витрат на дітей підлягає захисту, шляхом задоволення позову частково, а саме до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає частка понесених додаткових витрат на утримання спільних дітей в розмірі 2805 грн. (згідно квитанцій від 06.11.2023 на суму 570 грн., від 06.11.2023 на суму 700,00 грн., від 21.11.2023 на суму 950.00 грн., від 21.11.2023 на суму 525,00 грн., від 24.11.2023 на суму 835,00 грн., від 21.11.2023 на суму 950,00 грн., від 29.11.23 на суму 950,00 грн.).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки при подачі позову до суду позивачка сплатила судовий збір в розмірі 1073,60 грн. за позовну вимогу про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, у задоволенні якої їй було відмовлено, тому сплачений нею судових збір не підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Однак, оскільки при подачі позову до суду в частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та стягнення компенсації частини додаткових витрат на дітей позивачка звільнена від сплати судового збору, рішення суду в цій частині прийнято на користь позивача, тому судовий збір в розмірі 2147,20 грн. (1073,60 грн. х 2 позовні вимоги) слід стягнути з відповідача та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263-265,268,273,354 ЦПК

України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Рівненського міськвиконкому про визнання місця проживання неповнолітніх дітей, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, стягнення додаткових витрат на неповнолітніх дітей задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , останнє місце реєстрації АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , зареєстрованої АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_6 аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в твердій грошовій грошовій сумі в розмірі по 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 копійок) на кожну дитину, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду 01 грудня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , останнє місце реєстрації АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , зареєстрованої АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_6 компенсацію частини додаткових витрат на утримання дітей в розмірі 2805,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , останнє місце реєстрації АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_5 судовий збір в розмірі 2147,20 грн. та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України.

В решті позовних вимог позивача відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , зареєстрована АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_6

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , останнє місце реєстрації АДРЕСА_1 , проживаючий АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_5

Третя особа: Служба у справах дітей Рівненського міськвиконкому, м.Рівне вул.Соборна, 12А

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов