ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року

м. Київ

справа № 757/54659/21-ц

провадження № 61-18231св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , який діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_5 , подані адвокатом Бузановим Дмитром Вікторовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Верланова С. М., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю.

Позов обґрунтований тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, у якому народилися спільні діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сімейне життя з відповідачем не склалося, стосунки між ними погіршилися, оскільки вони є різними людьми за характерами та поглядами на життя, тому подальше спільне проживання є неможливим.

В Україні сторони проживали разом із дітьми у квартирі, що належить її батьку та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

З 04 липня 2021 року сторони проживали у м. Відні (Австрія). Цього дня у сторін стався черговий конфлікт, у результаті чого 05 липня 2021 року відповідач повідомив, що їм необхідно розірвати шлюб.

Вона намагалася зберегти сім`ю і налагодити стосунки між ними, проте сімейні відносини фактично припинені і з 05 липня 2021 року сторони не проживають разом як подружжя. Після фактичного припинення шлюбних відносин вона разом із дітьми переїхала проживати у квартиру її батька.

Малолітні діти проживають разом із нею та перебувають на її утриманні, оскільки відповідач не бере участі у їх матеріальному забезпеченні.

Вона має офіційний дохід, працює з 01 квітня 2021 року на посаді комерційного директора, має нерухоме та рухоме майно у власності, щоб забезпечити дітей всім необхідним.

Між сторонами виник спір щодо місця поживання спільних малолітніх дітей. Відповідач вважав, що діти повинні проживати разом з ним у м. Відні (Австрія), з чим вона не погодилася. Після конфлікту з відповідачем вона змушена була повернутися до України разом із дітьми.

У липні 2021 року з метою встановлення психоемоційного стану синів вона звернулася до дитячого та сімейного психолога ОСОБА_10 .

Згідно з висновком психолога від 24 липня 2021 року на момент обстеження вплив батька на розвиток та формування особистості дітей призводить до появи ознак емоційного дисбалансу. Поведінка батька приносить дітям додаткові переживання, загострюючи тривожність, може призвести до руйнівних наслідків у психіці, появи психоемоційних захворювань. Психолог під час психологічної бесіди виявила, що батько має всі ознаки нарцисичного аб`юзера. Можна говорити про психічне насильство у родині, тому що факти грубої й жорсткої його поведінки виявляються не одиничними, випадковими й ситуативними, а регулярними, систематичними й постійно повторюваними. Тому психолог рекомендувала матері захистити дітей від аб`юзивних відносин та наповнити життя хлопчиків стабільністю та почуттями любові.

У квартирі, де вона із синами проживає, створені всі зручності, для дітей відведено окремі спальні місця, чисто та прибрано, є всі необхідні меблі та побутові прилади для забезпечення найкращих умов проживання дітей. Вона бере активну та постійну участь у духовному, фізичному та інтелектуальному розвитку дітей, допомагає дітям готуватися до різних свят та заходів, що регулярно проводилися у дитячому садочку. Між нею та дітьми склалися теплі, дружні стосунки, взаєморозуміння. Вона є авторитетом для дітей, приводить дітей до дитячого садочка та забирає їх, старанно піклується про здоров`я своїх дітей, вчасно звертається на консультації до лікарів за профілактичним медичним оглядом та отриманням інших медичних послуг.

Просила визначити місце проживання дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з їхньою матір`ю ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за її фактичним місцем проживання.

У липні 2021 року ОСОБА_13 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_11 та ОСОБА_11 , звернувся через компетентні органи Австрії до Міністерства юстиції України з клопотанням про повернення дітей до держави постійного проживання у порядку Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Позов обґрунтованийтим, що 04 липня 2021 року сім`я ОСОБА_14 ( ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , ОСОБА_15 ) вилетіла з міжнародного аеропорту «Бориспіль» у м. Бориспіль Київської області до м. Відня (Австрія).

16 липня 2021 року він повернувся до місця проживання сім`ї за адресою: АДРЕСА_2 і виявив відсутність більшості особистих речей дітей та дружини, що вказувало на те, що вони покинули місце проживання сім`ї. Того ж дня він звернувся до місцевого відділу поліції із заявою про зникнення дружини і дітей. Пізніше з`ясувалося, що ОСОБА_6 отримала паспорти для дітей та виїхала до м. Києва автомобілем.

Виїзд ОСОБА_16 з дітьми без погодження з ним та без його згоди є актом порушення його прав опіки щодо дітей та фактичним викраденням без ознак кримінального правопорушення.

Діти були зараховані до місцевої школи у м. Відні та з вересня 2022 року ОСОБА_17 , з вересня 2023 року ОСОБА_18 повинні були приступити до відвідування школи і занять.

Просив визнати переміщення ОСОБА_16 й малолітніх ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з м. Відня (Австрія) до м. Києва (Україна) у липні 2021 року незаконним переміщенням; зобов`язати ОСОБА_19 негайно повернути малолітніх ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до держави Австрія; забезпечити виконання рішення суду шляхом зобов`язання ОСОБА_16 передати малолітніх ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , їх батькові ОСОБА_20 упродовж трьох днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_16 про негайне повернення дітей (справа № 757/59266/21-ц) було об`єднано з позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини (справа № 757/54659/21-ц) та присвоєно справі № 757/54659/21-ц, оскільки справа ОСОБА_16 вже перебувала у провадженні Печерського районного суду міста Києва і надійшла до суду раніше, ніж справа № 757/59266/21-ц.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року позов ОСОБА_16 про визначення місця проживання дітей з матір`ю задоволено. Визначено місце проживання дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з їхньою матір`ю ОСОБА_12 за її фактичним місцем проживання. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Відмовлено у стягненні витрат на правову допомогу.

Об`єднаний позов ОСОБА_7 , який діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_11 та ОСОБА_11 , про повернення дітей залишено без задоволення.

Задовольняючи позов ОСОБА_16 та залишаючи позов ОСОБА_7 без задоволення, суд першої інстанції керувався найкращими інтересами дітей, врахував, що діти тривалий час проживають з матір`ю у належно створених нею умовах для повноцінного їхнього виховання та розвитку, а також висновки, зроблені дитячим і сімейним психологом щодо психоемоційного стану малолітніх дітей і впливу батька на них, який призводить до появи ознак емоційного дисбалансу, визначив місце їхнього проживання разом з матір`ю.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_16 до ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю скасовано, ухвалено нове рішення. Провадження у справі за позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в .м Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю закрито. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року в частині об`єднаного позову скасовано. У позові ОСОБА_7 , який діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_11 та ОСОБА_11 , до ОСОБА_16 про повернення дітей відмовлено.

Закриваючи провадження у справі в частині вирішення позову ОСОБА_16 , суд апеляційної інстанції керувався тим, що ОСОБА_13 є громадянином іншої держави та не має постійного місця проживання в Україні, а тому ОСОБА_6 не мала правових підстав пред`являти до нього позов про визначення місця проживання дітей у суди України. Отже, відповідно до статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» позов про визначення місця проживання дитини повинен бути пред`явлений до компетентного суду Австрії і розгляду українським судом не підлягає.

Відмовляючи у позові ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції керувався тим, що станом на 2021 рік у двох неповнолітніх дітей не було постійного місця проживання в Австрії. Тобто періодичне перебування неповнолітніх в Австрії не є визначенням постійного місця проживання, оскільки відбувалося лише протягом обмеженого часу. Отже, діти мали постійне місце проживання в Україні, водночас, як такого статусу щодо Австрії не набули.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_7 , яка подана адвокатом Бузановим Д. В., про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив, а ОСОБА_13 не підтвердив належними та допустимими доказами того, що позивачка допустила зловживання процесуальними правами або того, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, тому заява про компенсацію здійснених витрат, пов`язаних з розглядом справи, задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2023 року ОСОБА_13 через адвоката Бузанова Д. В. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року, просить її в частині вирішення його позову про повернення дітейскасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

У грудні 2023 року ОСОБА_13 через адвоката Бузанова Д. В. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року, просить їїскасувати, заяву про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційні скарги

Касаційні скарги мотивовані тим, що суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 344/6604/21, не вирішив (не розглянув) питання законності ухвали суду першої інстанції про об`єднання справ в одне провадження, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, порушив норми процесуального права, а також відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми статті 188 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) стосовно вирішення питання про можливість чи неможливість об`єднання в одне провадження двох різних цивільних справ (з різними предметами і підставами позову).

Однією із вимог апеляційної скарги була вимога про незаконність ухвали суду першої інстанції про об`єднання двох різних цивільних справ в одне провадження. Отже, суд апеляційної інстанції повинен був надати свій висновок по суті такої вимоги (скасувати або відмовити у скасуванні цієї ухвали). Проте питання законності чи незаконності ухвали суду першої інстанції про об`єднання справ в одне провадження так і не було розглянуто та вирішено судом апеляційної інстанції.

ОСОБА_21 фактично відмовлено у доступі до суду апеляційної інстанції та у праві перегляду судового рішення повноважним судом апеляційної інстанції в частині спірного питання об`єднання двох різних цивільних справ в одне провадження (протиправне процесуальне поглинання).

Визначення позивачкою територіальної юрисдикції (підсудності) справи Печерському районному суду міста Києва за позовом ОСОБА_16 про визначення місця проживання дітей не відповідає обставинам, на які вона посилається, та порядку визначення підсудності справ з іноземним елементом, з чим у своїй постанові про закриття провадження погоджується суд апеляційної інстанції.

ОСОБА_6 свідомо вказала неіснуючі на дату подання позову власні імена сторін, що є самостійною підставою для повернення позовної заяви. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на ці обставини, але саме ці дії ОСОБА_16 призвели до ухвалення незаконного рішення суду, яке було скасоване, для чого він мав звернутися за професійною правничою допомогою адвоката, витрати на якого і просив стягнути з ОСОБА_22 . Усі ці обставини було наведено і підтверджено доказами у заяві про ухвалення додаткової постанови про розподіл судових витрат. Отже, ОСОБА_6 зловживає своїми правами та її дії є необґрунтованими.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи встановлення явної неповаги до суду чи учасників справи (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19, провадження № 61-14448св20).

Постанова суду апеляційної інстанції оскаржується в частині вирішення позову ОСОБА_7 , тому в іншій частині не є предметом перегляду в касаційному порядку (стаття 400 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

У травні 2024 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_16 , в інтересах якої діє адвокат Солод І. В., у якому вона просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив мотивований тим, що позов ОСОБА_7 до неї було подано лише на противагу її позову до ОСОБА_7 , після того, як ОСОБА_20 стало відомо про первісний позов. Позовні вимоги обох сторін є взаємопов`язаними між собою та взаємовиключними, адже задоволення одного виключає можливість задоволення іншого.

Оскаржуваною постановою провадження у справі за її позовом про визначення місця проживання дітей з матір`ю закрито. Як наслідок, відповідний спір про визначення місця проживання дітей з одним з батьків в межах судочинства України не вирішено. Закриття провадження у справі не допускає повторне звернення до суду щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих же підстав. Водночас на розгляді суду залишився лише позов ОСОБА_7 , що виключає будь-яке поглинання однієї справи іншою, перешкоджання її подальшому розгляду тощо, як стверджує заявник у касаційній скарзі. Саме за результатом судового розгляду спору у справі за позовом ОСОБА_7 про повернення дітей відповідачу відмовлено у позові, а його твердження про наявність підстав для повернення дітей до Республіки Австрія спростовано.

Відповідно до змісту об`єднаного позову ОСОБА_7 та матеріалів справи процесуальні дії ОСОБА_7 направлені не на захист прав та законних інтересів дітей, а виключно на створення правових перешкод у вихованні дітей матір`ю. Також ОСОБА_13 ухиляється від своїх батьківських обов`язків щодо дітей, що підтверджується судовим наказом Печерського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року у справі № 757/13673/22-ц про стягнення аліментів з 07 червня 2022 року до досягнення дітьми повноліття.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_20 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року. Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 на постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року.

У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктами 1, 3, 4 частини другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках якщо: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг та відзиву, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 05 квітня 2014 року ОСОБА_13 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, зареєстрованим відділом реєстрації актів цивільного стану Відень-внутрішнє місто за записом № 207/2014 (т. 1, а. с. 20, 21-22, т. 2, а. с. 46).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Відні народився син ОСОБА_15 , що посвідчено свідоцтвом про народження за актовим записом № 023818/2016, виданим 01 серпня 2016 року відділом реєстрації актів цивільного стану по району Відень-Верніг міста Відня (т. 1, а. с. 16-17, 18-19).

12 серпня 2016 року ОСОБА_15 зареєстрований у Посольстві України в Республіці Австрія за реєстраційним номером 6121/КВ/536-166/ГР громадянином України, що підтверджується довідкою від 14 листопада 2017 року за підписом Консула України в Республіці Австрія ОСОБА_23 (т. 1, а. с. 23).

ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Відні народився син ОСОБА_15 , що посвідчено свідоцтвом про народження за актовим записом № 028509/2017, виданим 12 вересня 2017 року відділом реєстрації актів цивільного стану по району Відень-Верніг міста Відня (т. 1, а. с. 12-13, 14-15).

ОСОБА_15 зареєстрований у Посольстві України в Республіці Австрія за реєстраційним номером 6121/КВ/536-157/ГР громадянином України, що підтверджується довідкою від 06 жовтня 2017 року за підписом Надзвичайного і Повноваженого Посла України в Республіці Австрія ОСОБА_24 (т. 1, а. с. 224).

У м. Києві ОСОБА_25 й ОСОБА_17 разом із матір`ю проживають за своїм задекларованим та зареєстрованим місцем проживання (перебування): АДРЕСА_1 у квартирі, що належить на праві власності ОСОБА_26 - батьку ОСОБА_16 та дідусю хлопчиків (т. 1, а. с. 26-27, 49).

З 2020 року діти відвідували заклад дошкільної освіти № 205 та заняття з розвитку мислення у психолога ОСОБА_27 (т. 1, а. с. 28, т. 2, а. с. 143, 144, 145).

ОСОБА_6 має постійне місце роботи на керівній посаді з 01 квітня 2021 року і стабільний фінансовий дохід (т. 1, а. с. 141, 142).

10 листопада 2021 року ОСОБА_6 уклала з Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Альфа Страхування» договори добровільного медичного страхування щодо дітей та себе (т. 1, а. с. 146, 147, 148, 149).

ОСОБА_13 в Україні працював у СП ТОВ «Драгон Капітал» на посаді заступника менеджера з питань інвестиційно-банківських послугу період з 07 лютого 2017 року по 19 грудня 2018 року , а з 02 вересня 2019 року між ОСОБА_28 та ТОВ «ПРЕМІПАК» в особі директора ОСОБА_29 було укладено трудовий контракт строком на три роки, згідно з яким працівник приймається на роботу до товариства на посаду «Директор комерційний», інформації щодо продовження укладеного договору в матеріалах справи немає (т. 3 а.с. 120, 124).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва від 12.07.2021, ОСОБА_13 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 25.05.2021, однак, станом на 19.10.2021 інформація щодо його реєстрації вже відсутня (т. 1 а. с. 25, 49).

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо оскарження постанови Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з пред`явленням батьком малолітніх дітей вимоги про їх повернення до Республіки Австрія згідно з правилами Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Гаазька конвенція).

Згідно з частинами першою, другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року

№ 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Верховний Суд бере до уваги, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У справі «Хант проти України», рішення від 07 грудня 2006 року (пункт 54) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Загальні принципи щодо зв`язку між Конвенцією про права дитини та Гаазькою конвенцією, обсягу розгляду Судом міжнародних заяв про викрадення дітей, найкращих інтересів дитини та процесуальних зобов`язань держав наведені в рішенні ЄСПЛ у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), заява № 7853/09, від 26 листопада 2013 року, пункти 93-108), а також у низці інших рішень щодо проваджень у справах про повернення дітей відповідно до Гаазької конвенції (див. рішення у справах «Момуссо та Вашингтон проти Франції» (Maumousseau and Washington v. France), заява № 39388/05, рішення від 06 грудня 2007 року, пункт 68, «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії» (Ignaccolo-Zenide v. Romania), заява № 31679/96, рішення від 25 січня 2000 року, пункт 102, «Йосуб Карас проти Румунії» (Iosub Caras v. Romania), заява № 7198/04, рішення від 27 липня 2006 року, пункт 38, «Шоу проти Угорщини» (Shaw v. Hungary), заява № 6457/09, рішення від 26 липня 2011 року, пункт 70, «Аджіч проти Хорватії», заява № 22643/14, рішення від 12 березня 2015 року, пункти 93-95, «Сатановська та Роджерс проти України», заява № 12354/19, рішення від 28 січня 2021 року, пункт 30)).

У статті 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Гаазькою конвенцією, яка набрала чинності для України 01 вересня 2006 року.

Згідно зі статтею 1 Гаазької конвенції цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

Згідно з частиною другою статті 3 Гаазької конвенції права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.

Верховний Суд зазначає, що відмова враховувати заперечення проти повернення підпадає під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції.

Відповідно до частини першої статті 12 Гаазької конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де перебуває дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Згідно із частиною другою статті 12 Гаазької конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Відповідно до статті 13 Гаазької конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому необхідно брати до уваги її думку.

Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

Згідно зі статтею 20 Гаазької конвенції у поверненні дитини відповідно до статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

У частині другій статті 12, частинах першій, другій статті 13 та статті 20 Гаазької конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

У справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia) рішення від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункт 98) ЄСПЛ зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній винятки до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

У контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) та існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20)

Стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазькій конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (справа ЄСПЛ «Сатановська та Роджерс проти України», заява № 12354/19, рішення від 28 січня 2021 року, пункт 31).

Верховний Суд зазначає, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінкою сімейної ситуації загалом, проведенням збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2022 року у справі № 953/6251/21, провадження № 61-1984св22).

Під час вирішення таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини розуміють можливість збереження зв`язків із сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати низку факторів, зокрема емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

Верховний Суд зазначає, що у контексті цієї справи ключовими є питання щодо постійного місця проживання дітей та існування «серйозного ризику» для них у випадку повернення.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене Гаазькою конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин справи.

Отже, звертаючись до суду з позовом про повернення дитини у порядку Гаазької конвенції, позивач має довести звичайне місце проживання дитини в іншій державі, до якої він просить повернути дитину, а також, що він здійснював опіку, піклування про дитину до її незаконного переміщення із звичайного місця її проживання (постанова Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 712/9027/21, провадження № 61-12883св22).

Звичайне місце проживання підтверджується таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Тобто звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2022 року у справі № 201/1577/21, провадження № 61-4217св22).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, керуючись положеннями Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити:

по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Гаазької конвенції);

по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Гаазької конвенції);

по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Гаазької конвенції).

У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що сім`я ОСОБА_14 створена у м. Відні (Австрія) у 2014 року. Там же, у 2016 році та у 2017 році були народжені діти: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У кожного з батьків у м. Відні (Австрія) є власна квартира.

Сім`я ОСОБА_14 постійно не проживала у м. Відні (Австрія).

З березня 2017 року сім`я ОСОБА_14 проживала в Україні у м. Києві як у будинку дідуся по материнській лінії (під Києвом ), так і у власній квартирі, яку сім`ї надав батько матері дітей.

З осені 2019 року до 04 липня 2021 року діти безперервно перебували в Україні, відвідували дошкільний навчальний заклад № 205 у м. Києві з жовтня 2020 року до листопада 2020 року, а до цього наймали няню. Перечекавши кілька захворювань на коронавірус у дитячому садку, діти знову ходили туди з січня 2021 року до поїздки до Відня на початку липня 2021 року. У червні діти пройшли медичний огляд в Україні з метою продовження відвідування дитячого садка у м. Києві (т. 1, а. с. 28).

Влітку 2019 року діти провели кілька тижнів у м. Відні (Австрія) з батьком під час відпустки разом з матір`ю, оскільки вона залишалася у м. Відні протягом трьох місяців, щоб мати можливість отримати австрійське громадянство.

Нинішнє постійне місце проживання ОСОБА_31 та ОСОБА_18 знаходиться не в Австрії, а в Україні, і таке постійне місце проживання дітей вже було в Україні станом на 2017 рік.

Крім того, батьки дітей, ОСОБА_14 , постійно в Австрії не проживали, їх перебування зводилось до проживання в державі протягом певного періоду, необхідного для отримання громадянства.

Отже, діти разом із матір`ю проживають у м. Києві, де навчаються у школі, Республіка Австрія ніколи не була місцем постійного проживання дітей, туди вони виїжджали разом із батьками тимчасово.

Таким чином, родинний зв`язок дітей з Україною є очевидний, оскільки дідусь і дядько по материнській лінії живуть в Україні. Дідусь забезпечив неповнолітніх дітей та їх батьків житлом. Наведені обставини дають підстави для висновку, що станом на 2021 рік у двох неповнолітніх дітей не було постійного місця проживання в Австрії, періодичне перебування неповнолітніх в Австрії не є визначенням постійного місця проживання, оскільки відбувалося лише протягом обмеженого часу.

ОСОБА_13 не надав суду доказів на спростування зазначених обставин.

З огляду на викладене, встановивши, що діти постійно не мешкали в Республіці Австрія безпосередньо перед переміщенням, постійним їх місцем проживання є Україна, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для повернення ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Республіки Австрія.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 336/5265/22, провадження № 61-12940св23.

Верховний Суд зазначає, що відповідно до статті 400 ЦПК України його процесуальним обов`язком є перегляд судових рішень у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

У касаційній скарзі заявник узагальнено посилається на те, що доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини) (постанова Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 344/6604/21).

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження

№ 14-197цс21), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові від 23 березня 2023 року у справі № 344/6604/21 Верховний Суд зазначив, що «обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція 1980 року покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

Верховний Суд, погоджуючись з рішеннями судів про повернення дитини, яка незаконно утримується на території України, до Королівства Іспанії, звертає увагу, що відповідачка не надала доказів того, що повернення дитини утруднить її зв`язок з матір`ю. Між Республікою Іспанія та Україною діє безвізовий режим, позивачка працевлаштована і має дохід в Україні, не надала доказів проблем зі здоров`ям чи інших перешкод для супроводження дитини до країни постійного проживання».

У справі, яка переглядається в касаційному порядку, ОСОБА_2 у касаційній скарзі не виклав конкретних доводів на спростування встановлених судом обставин, а саме щодо постійного місця проживання дітей, порушення права батька піклування про дітей, які він мав відповідно до законодавства Австрії, з території якої діти були переміщені в Україну, щодо того, що діти адаптовані до проживання в Україні, немає доводів про найкращі інтереси дітей. Доводи стосуються неправомірного об`єднання справ: про визначення місця проживання дитини та повернення дітей відповідно до Гаазької конвенції.

Верховний Суд переглянув оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження і які не підтвердилися.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не вирішив (не розглянув) питання законності ухвали суду першої інстанції про об`єднання справ в одне провадження, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, є необґрунтованими з огляду на та таке.

В оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції суд зробив висновок, що перелік порушень норм процесуального права закріплений у частині третій статті 376 ЦПК України, проте у ньому немає обов`язку суду скасувати рішення суду першої інстанції у зв`язку з безпідставним об`єднанням справ в одне провадження.

Об'єднання судом першої інстанції позовів не перешкодило ОСОБА_21 у доступі до суду. Тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відхилення в цій частині доводів апеляційної скарги.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що суд апеляційної інстанції не вирішив (не розглянув) питання законності ухвали суду першої інстанції про об`єднання справ в одне провадження, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, порушив норми процесуального права, а також відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми статті 188 ЦПК України стосовно вирішення питання про можливість чи неможливість об`єднання в одне провадження двох різних цивільних справ (з різними предметами і підставами позову), не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно зі статтею 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача. Об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам. Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства. Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог. Про об`єднання справ в одне провадження, роз`єднання позовних вимог, про відмову в об`єднанні справ в одне провадження, роз`єднанні позовних вимог суд постановляє ухвалу. Справи, що перебувають у провадженні суду, в разі об`єднання їх в одне провадження передаються на розгляд судді, який раніше за інших суддів відкрив провадження у справі. Якщо провадження у справах було відкрито в один день, справи, в разі об`єднання їх в одне провадження, передаються на розгляд судді, який першим прийняв рішення про їх об`єднання. Справи, об`єднані в одне провадження, роз`єднанню не підлягають.

У постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 372/2558/21, провадження № 61-1604св23, зазначено, що «Конвенцією визначено її цілі, якими є: визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; визначити, яке право застосовується такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; визначити право, що забезпечується до батьківської відповідальності; забезпечити визнання та виконання таких заходів в усіх Договірних Державах; запровадити таке співробітництво між органами Договірних держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції. Статтею 3 Конвенції визначено, що заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема, права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини. У статті 5 Конвенції зазначено, що судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання. […] Ураховуючи неведені норми Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, Конвенції про права дитини, Закону України «Про міжнародне приватне право», статті 497 ЦПК України вимоги про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не підсудні національним судам України. Отже, висновок районного суду про непідсудність справи в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина та в частині позовних вимог ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у спілкуванні із сином, про визначення способу його участі у вихованні та спілкуванні із сином національним судам, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, відповідає вимогам закону, проте судові рішення у цій частині підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі. Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню у судах України, підсудність визначається за правилами ЦПК України. Оскільки у цій справі наведені вище позовні вимоги не належать до виключної підсудності судам України, то у судів попередніх інстанцій були відсутні правові підстави для ухвалення рішення по суті спору, хоча й правильно зазначено про непідсудність цих вимог національним судам».

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 545/2247/18 (провадження № 61-6421сво23) викладено висновок про те, що «за наявності судового рішення про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції 1980 року, яке набрало законної сили, але залишається невиконаним, та відсутності наданої відповідно до Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року згоди компетентного органу іноземної держави, до якої підлягає поверненню дитина, на здійснення юрисдикції національними судами України вирішення питання про визначення місця проживання дитини не належить до юрисдикції національних судів України, а у разі встановлення вказаних обставин під час розгляду цивільної справи провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України».

З огляду на правові висновки Об`єднаної палати Верховного Суду Верховний Суд зауважує, що коли в судах одночасно перебувають на розгляді позови про визначення місця проживання дитини та повернення дитини, то до вирішення позову про повернення дитини суд не може вирішувати спір про визначення місця проживання дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справа № 657/1024/16-ц, провадження № 14-5цс23, викладено правовий висновок про те, що «80. Помилкове об`єднання судом у цій справі вимог, які не пов`язані підставою виникнення та не співвідносяться між собою як основна та похідна вимоги, у підготовчому засіданні та розгляд їх по суті з ухваленням рішення судом, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, виключний перелік яких визначений у частині першій статті 411 ЦПК України».

Отже, суд першої інстанції помилково об`єднав позови про визначення місця проживання дітей з матір`ю та повернення дітей в одне провадження, проте це не порушило права ОСОБА_7 та не вплинуло на законність рішення суду апеляційної інстанції, оскільки суд апеляційної інстанції провадження за позовом ОСОБА_16 про визначення місця проживання дітей з матір`ю закрив та розглянув по суті позов про повернення дітей.

Доводи касаційної скарги заявника зводяться до незгоди з висновками суду про відмову у позові та не знайшли свого підтвердження.

Верховний Суд зауважує, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів не є повноваженнями суду касаційної інстанції.

Щодо оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_16 до ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю скасовано, ухвалено нове рішення. Провадження у справі за позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в .м Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю закрито.

У жовтні 2023 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_7 - ОСОБА_32 надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення про розподіл судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_28 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 25 000,00 грн.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_6 , знаючи про непідсудність справи за її позовом судам в Україні, подала до суду позов, вказала у позовній заяві адресу, за якою ОСОБА_13 не зареєстрований з 2021 року, про що також було відомо ОСОБА_33 , вказала у своєму власному імені та імені ОСОБА_7 по батькові, у зв`язку з чим суд першої інстанції ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яке ОСОБА_13 вимушений був оскаржувати в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження розміру зазначених витрат до заяви додані: договір про надання правничої допомоги від 05 липня 2023 року; ордер від 05 липня 2023 року, серія АА № 1288891, рахунки про сплачені послуги від 05 липня 2023 року на суму 4 000,00 грн, від 13 липня 2023 року - 8 000,00 грн, від 31 серпня 2023 року - 5 000,00 грн, від 12 вересня 2023 року - від 2 000,00 грн, від 05 жовтня 2023 року - 4 000,00 грн, від 25 жовтня 2023 року - 6 000,00 грн; акти виконаних робіт № INV-000169 до договору № 126; розрахунок суми судових витрат станом на 30 жовтня 2023 року; платіжна інструкція на суму 25 000,00 грн № 0.0..1 (т. 4, 44-63).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_7 , яка подана адвокатом Бузановим Д. В., про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 4 ЦПК України, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до пунктів 2-4 частини другої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою.

У випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Проте саме собою пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Тобто для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, він повинен довести, що позовна заява була подана внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також її дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, дії позивача, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою її обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення.

Отже, саме собою закриття провадження у справі не є необґрунтованими діями позивача.

Таким чином, для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Із системного аналізу частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 148/312/16-ц, від 14 січня 2021 року в справі № 521/3011/18.

У цій справі не постановлено ухвали про визнання дій ОСОБА_16 зловживанням процесуальними правами відповідно до частини другої статті 44 ЦПК України.

З постанови Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року в частині закриття провадження випливає, що ознак зловживання ОСОБА_12 процесуальними правами, необґрунтованих дій ОСОБА_16 стосовно ОСОБА_7 не встановлено.

З огляду на викладене, а також доводи заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_19 витрат ОСОБА_7 на правову допомогу на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що факт звернення ОСОБА_16 до суду із позовною заявою, яка непідсудна судам України, свідоме зазначення неіснуючих на дату подання позову імен сторін,свідчать про необґрунтованість дій ОСОБА_16 , Верховний Суд відхиляє, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг ОСОБА_7 на постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_5 , подані адвокатом Бузановим Дмитром Вікторовичем, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк