Житомирський апеляційний суд
Справа №280/1285/18 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №280/1285/18 за позовом акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , третя особа - орган опіки та піклування Коростишівської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 05 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Василенка Р.О. в м. Коростишів,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просило:

- в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту №289/33-54 від 18 вересня 2006 року укладеного із ОСОБА_2 , яка станом на 14.05.2018 становить 577 718,75 грн з яких: 160 264,45 грн - заборгованість за кредитом, 274 632,59 грн - заборгованість за процентами, 24 973,83 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 73 941,50 грн - пеня за несвоєчасну сплату відсотків, 11 072,45 грн - інфляційні витрати за несвоєчасне погашення кредиту, 32 833,93 грн - інфляційні витрати за не своєчасну сплату процентів, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, загальною площею 43,8 кв.м., жилою площею 26,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

- виселити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що 18 вересня 2006 року між акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №289/33-154, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 180 000 грн. Зазначає, що кредит надавався позичальнику на споживчі потреби. Вказує, що 18.09.2006 в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено іпотечний договір б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Стверджує, що згідно звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості, вартість іпотечної квартири визначена у розмірі 592 446,00 грн.

Зазначає, що розмір заборгованості по кредитному договору станом на 14.05.2018 становить 577 718,75 грн та складається з наступного: 160 264,45 грн - заборгованість за кредитом, 274 632,59 грн - заборгованість за процентами, 24 973,83 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 73 941,50 грн - пеня за несвоєчасну сплату відсотків, 11 072,45 грн - інфляційні витрати за несвоєчасне погашення кредиту, 32 833,93 грн - інфляційні витрати за не своєчасну сплату процентів. Вказує, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також, стверджує, що в іпотечному будинку без реєстрації проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Зазначає, що заборгованість за кредитним договором досі залишається не виплаченою, а письмова вимога іпотекодержателя про добровільне виселення із займаної житлової площі залишилася поза увагою мешканців. Враховуючи викладене просило задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 05 січня 2024 року позовні вимоги банку задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,8 кв.м., жилою площею 26,0 кв.м., яка належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту від 18 вересня 2006 року №289/33-154, яка станом на 14.05.2018 становить 577 718,75 грн., з яких: 160 264,45 грн - заборгованість за кредитом, 274 632,59 грн - заборгованість за процентами, 24 973,83 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 73 941,50 грн - пеня за несвоєчасну сплату відсотків, 11 072,45 грн - інфляційні витрати за несвоєчасне погашення кредиту, 32 833,93 грн - інфляційні витрати за несвоєчасну сплату процентів шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,8 кв.м., жилою площею 26,0 кв.м., без надання іншого житла. Вирішено питання судових витрат. Зупинено виконання рішення Коростишівського районного суду Житомирської області в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на електронних торгах та виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову за безпідставністю вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що жодних доказів того, що іпотекодавець ОСОБА_1 та боржник за кредитним договором ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 отримали поштові повідомлення про необхідність погашення боргу за кредитним договором та про звернення на предмет іпотеки до позовної заяви не надано. Зазначає, що порядок звернення стягнення на предмет іпотеки не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою ст. 109 ЖК УРСР. Вказує, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 23.03.1994, відтак спірна квартира набута ОСОБА_1 до укладання іпотечного договору, тому вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 109 ЖК УРСР здійснив виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. Зазначає, що посилання суду першої інстанції щодо наявності у ОСОБА_1 іншого житла є не вірними, оскільки запис про право власності погашено 07.08.2020. Стверджує, що ОСОБА_3 ніколи не мала у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Вказує, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято висновок органу опіки та піклування. Враховуючи викладене просить скасувати рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 05 січня 2024 року та ухвалити нове судове рішення яким відмовити у задоволені позову.

15 березня 2024 року від представника АТ «Сенс Банк» - Михніцького Г.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що апелянтка просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, але воно стосується також інших відповідачів, які його не оскаржують, а тому ОСОБА_1 не має повноважень оскаржувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі, адже не має на це повноважень. Зазначає, що позивачем направлялася вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, яка добровільно не виконана, докази направлення вимог містяться в матеріалах справи. Стверджує, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку направлення досудової вимоги не є обов`язковим. Звертає увагу на те, що апелянт посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №645/1979/15-ц, але там йдеться про оскарження виконавчого напису позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто до предмету спору у даній справі не має ніякого відношення. Зазначає, що відповідачка/апелянтка має інше житло, а тому вона може бути виселена згідно рішення суду без надання іншого житла. Вказує, що ОСОБА_3 та інші відповідачі почали користуватися квартирою, яка є предметом іпотеки без згоди іпотекодержателя, що є неприпустимо.

Рішення суду першої інстанції переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині виселення ОСОБА_1 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла. В частині виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,8 кв.м., жилою площею 26,0 кв.м., без надання іншого житла судом апеляційної інстанції не перевіряється на предмет законності та обґрунтованості з огляду на наступне.

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, оскаржуваним судовим рішенням виселено із квартири за адресою: АДРЕСА_1 всіх відповідачів. В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржила лише ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах.

ОСОБА_2 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 , а також ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яких також виселено зі спірної квартири, не скористалися своїм правом подачі апеляційної скарги, приєднання до апеляційної скарги. Така процесуальна поведінка відповідачів свідчить про їх повну згоду з судовим рішенням.

Аналіз аргументів апеляційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 не навела переконливих доводів того, яким чином оскаржуване судове рішення в частині виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 порушує її права та інтереси за умови, що відповідачі не оскаржили рішення суду першої інстанції, тобто погодилися із судовим рішенням.

Наведене узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі №285/533/19 (провадження №61-10554св21).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що загальними 09 березня 2010 року зборами акціонерів було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) банку на публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

26 квітня 2018 року загальними зборами акціонерів було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства з публічного на приватне та зміну найменування (назви) банку з публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Банк є правонаступником всіх прав та обов`язків публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

03.12.2019 в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис про припинення юридично особи АТ «Укрсоцбанк», також в даному реєстрі зазначено інформацію, що правонаступником АТ «Укрсоцбанк» являється АТ «Альфа-Банк». В подальшому АТ «Альфа-Банк» змінило своє найменування на АТ «Сенс Банк».

18 вересня 2006 року між акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №289/33-154.

Відповідно до п. 1.1 договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 180 000 грн., зі сплатою 17% річних, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 17 вересня 2021 року.

Визначено порядок погашення суми заборгованості; щомісячний платіж складав 1000 грн.

Згідно п.1.2 договору кредит надано на споживчі цілі під заставу нерухомості, а саме двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить матері позичальника майнового поручителя ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 1.3 договору в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпечення іпотекою вимог, кредитор укладає в день укладення цього договору з майновим поручителем іпотечний договір за умовами якого майновий поручитель передає кредитору в іпотеку нерухоме майно визначене у п. 1.2 договору, заставною вартістю 227 250 грн або 45 000 доларів США по курсу НБУ на день видачі кредиту.

18 вересня 2006 року між акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір.

В пункті 1.1. договору іпотеки вказано, що іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю, у якості забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань за договором кредиту №289/33-154 від 18 вересня 2006 року, укладеним між іпотекодержателем та боржником, наступне нерухоме майно: квартиру, загальною площею 43,8 кв.м., жилою площею 26,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого Коростишівською держнотконторою, 23.03.1994, реєстр №1-434, право власності на яке зареєстроване в Житомирському обласному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 19.05.1994 за №15922631, запис 4321, книга 20А.

Пунктом 3.1. договору іпотеки визначено, що у разі порушення іпотекодавцем умов визначених у п. 2.1.1. - 2.1.11 цього договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку визначеному в п. 2.4.4. договору.

Відповідно до видаткового касового ордеру №1 від 18 вересня 2006 року, слідує, що АКБ «Укрсоцбанк» перерахувало на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 180 000 грн на виконання умов кредитного договору №289/33-154 від 18.09.2006 на споживчі цілі.

03 листопада 2008 року між акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до договору кредиту №289/33-154 від 18.09.2006, якою сторони домовилися внести зміни до п.1.1, п.п. 2.4.1 та п.п. 3.1.1. Зокрема, п.1.1 договору виклали наступним чином: кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 180 000 грн., зі сплатою 21% процентів за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредитом підлягає щорічному перегляду, згідно з умовами п. 2.6 укладеного договору та наступним порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця.

Пункт 2.4.1 викладено наступним чином: сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на рахунок № НОМЕР_1 в Житомирській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк» десятого числа наступного за тим, в якому нараховані проценти. У випадку якщо 10 число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов`язаний сплатити суму нарахованих процентів, згідно з п. 2.4 договору у попередній робочий день.

20 листопада 2009 року між акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №2 до договору кредиту №289/33-154 від 18.09.2006, якою виклали п. 1.1 договору в новій редакції та доповнили його, а саме: кредитор надає позичальнику у тимчасове користування грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 196 301,46 грн., зі сплатою 21% річних, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 17 вересня 2023 року.

Пункт 1.1.1 викладено наступним чином: погашення кредиту здійснюється в наступному порядку до 10-го числа (включно) кожного місяця, починаючи з жовтня 2006 року (останній платіж 17.09.2023). Визначено графік погашення заборгованості, щомісячний платіж складав 1043,00 грн.

21 листопада 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін №1 до договору кредиту №289/33-154 від 18.09.2006, згідно з яким сторони погодили порядок зарахування коштів на погашення кредиту.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором №289/33-154 від 18.09.2006 вбачається, що через неналежне виконання зобов`язань ОСОБА_2 станом на 14.05.2018 має заборгованість у розмірі 577 718,75 грн з яких: 160 264,45 грн - заборгованість за кредитом, 274 632,59 грн - заборгованість за процентами, 24 973,83 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 73 941,50 грн - пеня за несвоєчасну сплату відсотків, 11 072,45 грн - інфляційні витрати за несвоєчасне погашення кредиту, 32 833,93 грн - інфляційні витрати за несвоєчасну сплату процентів.

25.07.2018 на адресу ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ПАТ «Укрсоцбанк» надіслано вимогу про усунення порушень, вимогу про добровільне виселення з якої вбачається, що загальний розмір заборгованості становить 577 718,75 грн. Вказано, що у разі несплати заборгованості ПАТ «Укрсоцбанк» розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №141286083 від 16.10.2018 року, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 . Право власності зареєстровано 06.09.2006 на підставі договору дарування реєстраційний №10343 від 23.03.1994, виданий Коростишівською державною нотаріальною конторою.

Крім того, з вказаного витягу вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 66,64 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 (1/4 частка), ОСОБА_7 (1/2 частка), ОСОБА_1 (1/4 частка).

Відповідно до відомостей Коростишівської міської ради №03-19/2079 від 03.11.2020 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 , 1976 р.н., ОСОБА_5 , 2017 р.н., ОСОБА_4 ,2004 р.н. Інформації щодо інших зареєстрованих осіб за вище вказаною адресою відсутня.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на дату укладення іпотечного договору, була зареєстрована за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_4 з 28 квітня 1999 року, що підтверджується відміткою у її паспорті. Відповідно до відомостей з реєстру речових прав квартира, що за адресою: АДРЕСА_4 , належить на праві спільної власності в тому числі ОСОБА_1 , частка якої складає 1/4, тобто остання має інше житло, а спірна квартира, яка є предметом іпотеки не є єдиним житлом останньої. ОСОБА_2 є боржником за укладеним кредитним договором від 18.09.2006, розмір його заборгованості станом на 14.05.2018 становить 577 718,75 грн., який не погашений, тобто обов`язок щодо погашення наданого кредиту ОСОБА_2 не виконується, а тому суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову та виселення ОСОБА_1 без надання іншого житла.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_1 , колегія суддів враховує наступне.

Щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Відповідно до частин першої, другої статті 35 Закону України у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц та від 12 червня 2019 року у справі №205/578/14-ц викладені такі правові висновки.

Відповідно до ст. ст.12 і 33 ЗУ «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 цього Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 цього Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту незалежно від того, чи просить позивач встановити у рішенні суду право продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя, чи від імені іпотекодавця.

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі №635/5796/14-ц зроблено висновок, що «за змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41, 42, 47 Закону) незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили».

Отже, неотримання іпотекодавцем вимоги, передбаченої в статті 35 Закону України «Про іпотеку», не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки у цій справі, оскільки позивач обрав судовий спосіб звернення стягнення шляхом проведення прилюдних торгів.

Аналогічний висновок міститься в постановах ВС від 22.12.2022 у справі №537/974/16 та від 01.02.2023 у справі №279/1075/22.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 з приводу не отримання вимоги про усунення порушення є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства.

Для застосування такого способу захисту своїх прав, як звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідно не тільки встановити факт невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, а й розмір заборгованості, в рахунок погашення якої буде звернено стягнення.

Як вже встановлено, ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 196 301,46 грн (а. с. 28, 43 том 1), станом на 14.05.2018 у нього виникла заборгованість у розмірі 577 718,75 грн з яких: 160 264,45 грн - заборгованість за кредитом, 274 632,59 грн - заборгованість за процентами, 24 973,83 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 73 941,50 грн - пеня за несвоєчасну сплату відсотків, 11 072,45 грн - інфляційні витрати за несвоєчасне погашення кредиту, 32 833,93 грн - інфляційні витрати за несвоєчасну сплату процентів, що підтверджується розрахунком заборгованості (а. с. 43-46 том 1), крім того з довідки по рахунку ОСОБА_2 за період з 09.10.2006 по 10.07.2015 (а. с. 47 том 1) вбачається, що ОСОБА_2 погашав кредит, останній платіж було здійснено 10.07.2015 у розмірі 1010,00 грн.

Пунктом 2.5 кредитного договору передбачено, що у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та несплачених процентів за його використання, кошти в першу чергу направляються на сплату прострочених процентів за його використання.

Згідно п. 2.4 кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360), щомісячно в останній робочий день місяця, при розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Пунктом 2.4.1 кредитного договору встановлено, що сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на рахунок № НОМЕР_1 в Житомирській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк» не пізніше десятого числа наступного за тим, в якому нараховані проценти. У випадку якщо 10 число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов`язаний сплатити суму нарахованих процентів, згідно з п. 2.4 договору у попередній робочий день.

Відповідно до п. 2.3 кредитного договору моментом (днем) повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора: суми кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій, визначених договором, якщо інше не випливає з умов цього договору.

Таким чином, ОСОБА_1 не спростовано неправомірність нарахування заборгованості, контр-розрахунку на розрахунок заборгованості не подано, клопотання про призначення експертизи не заявлялося, не доведено відсутність заборгованості чи її менший розмір, не заперечувалися її складові.

Відповідно до п. 2.4.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також, п. 2.4.4 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання іпотекодавцем хоча б одного із своїх обов`язків, встановлених згідно з п.п. 2.1.1 2.1.11 договору, вимагати дострокового виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, а у разі його невиконання задовольнити свої забезпеченні іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.1 договору іпотеки закріплено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п. 4.2 договору іпотеки у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених договором іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

За змістом пункту 4.5 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в один з наступних способів: на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок забезпечення іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

Пунктом 4.6 договору іпотеки передбачено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 1.2 договору іпотеки, вартість предмету іпотеки складає 227 250 грн.

Враховуючи викладене, доводи апелянта про порушення позивачем вимог ч.1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» є необґрунтованими, оскільки положення даної норми до спірних правовідносин не застосовуються, зважаючи на те, що позивач обрав для себе способом звернення стягнення на предмет іпотеки звернення до суду з відповідним позовом, при якому не є обов`язковим попереднє надіслання письмової вимоги іпотекодавцю, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.1 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За змістом положень ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Оскільки наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достовірними доказами, неспростованими ОСОБА_1 , підтверджується факт неналежного виконання ОСОБА_2 основного зобов`язання, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах.

Таким чином, ухвалюючи рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Також, суд першої інстанції вірно зупинив виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав передбачених Законом України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону №898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Щодо вимоги про виселення ОСОБА_1 .

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч.1 ст.109 ЖК УРСР).

Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Аналогічні за змістом положення містяться й у ч.3 ст.109 ЖК України.

Разом із тим, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-2947цс15, яка в подальшому була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року в справі №310/2950/18 зроблено висновок, що: «враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року в справі №209/2032/14-ц зазначено, що: «частиною другою статті 109 ЖК Української РСР врегульовано правовідносини при відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні. Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року в справі №344/12708/19 вказано, що: «відповідачі, як колишні власники спірної квартири, яка була предметом іпотеки і не придбавалась за кредитні кошти, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР можуть користуватись цією квартирою до забезпечення іншим постійним жилим приміщенням. Якщо колишні власники фактично не проживають у спірному житлі, яке набуто новим власником за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та забезпечені іншим постійним житлом, відповідно, відсутні передбачені законом підстави для збереження за ними права на користування вже чужим майном на підставі частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), необхідно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами».

Подібний за змістом висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі №442/328/19-ц.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 без надання їй іншого житлового приміщення, колегія суддів приходить до висновку про те, що саме позивач повинен довести наявність передбачених частиною другою статті 109 ЖК України підстав для виселення мешканців іпотечного житла без надання їм іншого житлового приміщення.

Разом з тим, АТ «Сенс Банк» не надало належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту придбання спірної квартири за кредитні кошти, оскільки спірна квартира належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого Коростишівською держнотконторою, 23.03.1994, реєстр №1-434, право власності на яке зареєстроване в Житомирському обласному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 19.05.1994 за №15922631, запис 4321, книга 20А.

Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2024 року у справі №727/11361/22 провадження №61-14776 св 23.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №365801856 від 14.02.2024 ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить 1/4 частка квартири АДРЕСА_5 .

Проте, АТ «Сенс Банк» не надало доказів того, що ОСОБА_1 проживає у вказаній вище 1/4 частки квартири АДРЕСА_5 чи користуються даним майном, і чи 1/4 квартири АДРЕСА_5 є придатною для проживання ОСОБА_1 .

Крім того, матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_1 іншого придатного для проживання житла, як і доказів того, що остання не проживає у спірній квартирі по АДРЕСА_1 .

Навпаки, звертаючи до суду з позовом банк посилався на те, що ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,8 кв.м., жилою площею 26,0 кв.м. та користується нею, відтак спірна квартира є постійним житловим приміщенням ОСОБА_1 .

Конституція України у статті 41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі №1326/1314/2012, провадження №14-358звц18 від 06 листопада 2018 року.

Таким чином виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення матиме наслідком порушення справедливого балансу, а отже, буде непропорційним, оскільки спірна квартира є постійним житловим приміщенням ОСОБА_1 , і її виселення зі спірної квартири в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло, внаслідок чого відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_1 підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки залишити без змін, а в частині задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_1 та в частині стягнення з неї судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи, остання в силу вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому за рахунок держави на користь АТ «Сенс Банк» необхідно компенсувати 2 221,68 грн судового збору за подання позовної заяви.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, її апеляційну скаргу задоволено в частині скасування рішення суду першої інстанції про виселення, за яку необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 2643,00 грн., вказана сума підлягає стягненню з АТ «Сенс Банк» на користь держави.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 05 січня 2024 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки залишити без змін, в частині задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,8 кв.м., жилою площею 26,0 кв.м., без надання іншого житла та в частині стягнення з неї судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Поновити дію рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 05 січня 2024 року в частині задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_5 .

Зупинити виконання рішення Коростишівського районного суду Житомирської області в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_5 на електронних торгах на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Компенсувати акціонерному товариству «Сенс Банк» за рахунок держави 2 221,68 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь держави 2643,00 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 10 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді