Номер провадження: 22-ц/813/4094/24
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Лупши В.В.,

учасники справи: боржник - ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження - Головний державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Юлія Степанівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2023 року, постановлену Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Науменко А.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення Головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Юлії Степанівни про залучення представників органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій, стягувач: ОСОБА_2 , боржник: ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:

03 листопада 2023 року скаржник ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на рішення Головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Юлії Степанівни про залучення представників органу опіки та піклування, яку мотивувала тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2022 року (справа № 522/11565/21) зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення порядку спілкування з неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задоволено частково.

Встановлено наступний спосіб участі ОСОБА_2 у виховані своєї малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

Графік зустрічей батька з дитиною до досягнення 10 років:

- кожної першої, другої та четвертої неділі місяця з 11.00 години дня до 19.00 години

вечора;

- кожної третьої суботи місяця з 11.00 години дня до 19.00 години вечора;

- кожну середу з 16.00 години дня до 19.00 години дня;

- дні народження та святкові дні за попередньою домовленістю батьків, з урахуванням бажання та стану здоров`я дитини.

- у період хвороби безперешкодне відвідування дитини за місцем її фактичного

проживання за попередньою домовленістю.

- після досягнення ОСОБА_5 шести років половина осінніх, зимових, весняних та літніх канікул за попередньою домовленістю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в тому числі з правом виїзду дитини з батьком за межі країни для оздоровлення та відпочинку.

14 серпня 2023 року Головним державним виконавцем Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Юлією Степанівною відкрито виконавче провадження № 72514739 з примусового виконання Виконавчого листа № 522/11565/21, виданого 24 січня 2023 року Приморським районним судом м. Одеси.

Щодо зустрічей Стягувача з дитиною вже в рамках примусового виконання судового рішення - до винесення оскаржуваної постанови - скаржник повідомила, що зустрічі ОСОБА_2 з дитиною відбувались в наступні дати: 27 серпня 2023 року, 30 серпня 2023 року, 03 вересня 2023 року, 06 вересня 2023 року, 10 вересня 2023 року, 13 вересня 2023 року, 18 вересня 2023 року, і ОСОБА_1 забезпечила присутність малолітньої дитини на кожній з вищеперерахованих зустрічей.

При цьому, що стосується 13 вересня 2023 року та 18 вересня 2023 року, то зустріч Стягувача з дитиною не відбулась, оскільки останній повідомив, що хворіє і не приходив на зустріч.

На кожній з вищеперерахованих зустрічей Стягувач ОСОБА_2 проводив час з дитиною.

Проте, 22 вересня 2023 року ОСОБА_1 стало відомо з Автоматизованої системи виконавчого провадження про те, що 18 вересня 2023 року Головним державним виконавцем Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Юлією Степанівною прийнято постанову про залучення представників органу опіки та піклування, якою постановлено:

Залучити працівників представників органу опіки та піклування до проведення виконавчих дій, які будуть проводитись 27 вересня 2023 року з 16.00 години за адресою: м. Одеса, вул. Толбухіна, буд. 135-Г (дитячий майданчик).

Постанову від 18 вересня 2023 року про залучення представників органу опіки та піклування скаржник вважає неправомірною та такою, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що виконавець без будь-яких підстав передчасно постановила постанову про залучення представників органу опіки та піклування та перевищила свої повноваження.

У відзиві на скаргу виконавець заперечував проти задоволення скарги та просив суд відмовити в задоволенні скарги.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення Головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Юлії Степанівни про залучення представників органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій, стягувач: ОСОБА_2 , боржник: ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Судове рішення мотивоване тим, що під час судового засідання виконавець зазначив, що потреба для залучення представників органу опіки та піклування була необхідна для контролю дотримання інтересів дитини під час виконавчої дії та для засвідчення роботи виконавця, вважає, що залучення представників органу опіки та піклування необхідне на постійній основі, і саме на 27 вересня 2023 року було заплановано перевірку виконання боржником рішення суду з обов`язковою участю виконавця та актуванням.

Стягувач ОСОБА_2 зазначив, що залучення представників органу опіки та піклування було правомірним, оскільки боржник обмежує права дитини постійним знаходженням біля дитячого майданчика, де проходить зустріч з батьком в порядку виконання рішення суду, а представник скаржниці не заперечувала, що мати дитини присутня неподалік від дитячого майданчика, де проходить зустріч батька з дитиною, та заявила, що це відбувається в інтересах дитини.

Тому із посиланням на вимоги ст. 14, 15, 18 Закону України «Про виконавче провадження» вважав, що дії Головного державного виконавця Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального МЮ (м. Одеса) Сокол Ю.С. є правомірними та узгоджуються з вимогами закону, виходячи з встановленої за матеріалами справи поведінки сторін та обов`язку виконавця вживати передбачених законом заходів щодо виконання рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі, визначеного законом кола учасників виконавчого провадження та наявної потреби у залученні представників органу опіки та піклування, а також відсутності порушених прав боржника таким залученням.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу.

Доводами апеляційної скарги є те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України, оскільки не зазначено, дії якого виконавця оскаржуються, що предметом оскарження є саме постанова від 18 вересня 2023 року про залучення представників органу опіку та піклування, а не дії виконавця, що доводить поверхневість та формальність у підході до розгляду справи; суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги, порушив норми матеріального права (ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження»), не зазначив жодного обґрунтування, в чому полягає потреба у залученні представників органу опіки та піклування для участі у виконавчих діях саме «27 вересня 2023 року з 16.00 по 19.00»; чому не приймає доводи скаржника про відсутність такої потреби та чому враховує доводи державного виконавця та стягувача; суд не надав правової оцінки обставинам справи, викладеним у письмових документах та озвученим суду доводам скаржника, не взяв до уваги вимоги ч. 2 ст. 14 Закону України «Про виконавче провадження»; не звернув уваги на те, що в резолютивній частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2022 року у справі № 522/11565/21 не зазначено про те, що зустрічі батька з дитиною повинні відбуватись без присутності матері, яка з моменту відкриття виконавчого провадження до винесення оскаржуваної постанови надавала батьку дитину абсолютно на кожній зустрічі; за результатами перевірок державного виконавця виконання рішення суду 27 серпня 2023 року та 06 вересня 2023 року були складені акти, і ОСОБА_1 штрафам не піддавалася, а зазначення виконавця про психологічний тиск на дитину з`явилося лише на стадії подання відзиву; отже суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість залучення представників органу опіки та піклування, оскільки дана норма чітко встановлює, в якому випадку для проведення виконавчих дій виконавець залучає представників органу опіки та піклування за наявності потреби.

Вважає, що права ОСОБА_1 були порушені винесенням державним виконавцем незаконної постанови, метою якої є тиск на неї створенням ситуації, коли на виконавчих діях представники органів державної влади, правоохоронних органів, здійснюється фото - та відеозйомка, щоб вона взагалі не була присутня під час зустрічей батька з дитиною, бо так хоче стягувач, незважаючи, що це не передбачено резолютивною частиною рішення, якою саме і визначено порядок побачень стягувача з дитиною.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні представник скаржниці адвокат Власюк К.П. підтримала доводи апеляційної скарги.

Суб`єкт оскарження - Головний державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Ю.С. апеляційну скаргу не визнала.

Стягувач ОСОБА_2 та його представник адвокат Пацалова Т.В. запаречували проти задоволення апеляційної скарги.

Інші особи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, що не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частинами першою, другою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконання рішень про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною регламентується спеціальними правилами статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якою виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

Відповідно до пунктів 6 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5) (в редакції станом на час виникнення спірних правоідносин) при виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування.

В постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 761/35081/16-ц (провадження № 61-10297св22) зазначено, що застосування правил частини другої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» про те, що виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, не суперечитиме правилами пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» про те, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом. У таких висновках Верховний Суд враховує, що у пункті 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені цим Законом, у тому числі виконавець має дотримуватись вимог частин першої та другої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» про забезпечення побачень стягувача з дитиною у час та місці, визначеному рішенням суду. Отже, у цій категорії спорів під час виконання виконавчого листа має враховуватися зміст і резолютивна частина рішення про встановлення способу і порядку участі одного з батьків у вихованні дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2024 року по справі № 465/6496/19 вперше в українській судовій практиці застосував модель спільної батьківської опіки над дітьми.

При вирішенні спору у цій справі Верховний Суд керувався принципом рівності прав і обов`язків батьків, положеннями міжнародного законодавства, ратифікованого Україною, передусім - Конвенцією про права дитини 1989 року.

За висновками постанови (п. 65, 67), міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір, як і раніше, співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.

Верховний Суд в мотивувальній частині постанови (п. 100 - 102) послався також на положення "м`якого права" (soft law), а саме:

- Загального коментаря № 14 від 29 травня 2013 року Комітету ООН з прав дитини, в якому зазначено, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Ухвалюючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

- Резолюції «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька» від 02 жовтня 2015 року № 2079, у якій Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками; розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер.

В п. 103 - 104 постанови Верховний Суд вказав на переваги моделі спільної опіки і зазначив, що спільне батьківство слід сприймати як координацію між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність підтримувати та допомагати один одному. Така модель, на думку колегії суддів, сприяє покращенню співпраці між батьками та зменшенню ризику потенційних суперечок, оскільки вона вільна від тягаря переможець - переможений (прим. у порівнянні з моделлю, при якій місце проживання дитини визначається з одним із батьків). Спільна фізична опіка сприяє відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, приносить користь стосункам матір - дитина і батько - дитина.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 14 серпня 2023 року Головним державним виконавцем Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Юлією Степанівною відкрито виконавче провадження № 72514739 з примусового виконання Виконавчого листа № 522/11565/21, виданого 24 січня 2023 року Приморським районним судом м. Одеси у справі за позовом

ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа: Київська районна державна адміністрація Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визначення порядку спілкування з дитиною, треті особи: Приморська районна державна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування та Служба у справах дітей Одеської міської ради, на виконання рішення вказаного суду від 21 червня 2022 року.

Вказаним рішенням зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визначення порядку спілкування з неповнолітньою дитиною задоволено частково та встановлено наступний спосіб участі ОСОБА_2 у виховані своєї малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

Графік зустрічей батька з дитиною до досягнення 10 років:

- кожної першої, другої та четвертої неділі місяця з 11.00 години дня до 19.00 години

вечора;

- кожної третьої суботи місяця з 11.00 години дня до 19.00 години вечора;

- кожну середу з 16.00 години дня до 19.00 години дня;

- дні народження та святкові дні за попередньою домовленістю батьків, з урахуванням бажання та стану здоров`я дитини.

- у період хвороби безперешкодне відвідування дитини за місцем її фактичного

проживання за попередньою домовленістю.

- після досягнення ОСОБА_5 шести років половина осінніх, зимових, весняних та літніх канікул за попередньою домовленістю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в тому числі з правом виїзду дитини з батьком за межі країни для оздоровлення та відпочинку.

18 вересня 2023 року Головним державним виконавцем Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сокол Юлією Степанівною прийнято постанову про залучення представників органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій стосовно рішення суду № 522/11565/21, які відбудуться 27 вересня 2023 року з 16-ї години дня за адресою: АДРЕСА_1 (дитячий майданчик).

Вказана постанова є предметом оскарження з боку боржника у виконавчому провадженні № 72514739 матері малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - ОСОБА_1 .

Переглядаючи оскаржуване судове рішення, яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 про залучення представників органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

У цій категорії спорів під час виконання виконавчого листа має враховуватися зміст і резолютивна частина рішення про встановлення способу і порядку участі одного з батьків у вихованні дитини.

Верховний Суд неодноразово налогошував (у тому разі у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 761/35081/16-ц) на тому, що виконанням виконавчого документа досягається єдина мета - виконання відповідного рішення суду. Оскільки у рішенні суд визначив графік побачень стягувача з дитиною (час та місце), виконавець не вправі змінювати таке рішення суду, що виконується, оскільки таке судове рішення набрало законної сили, на його виконання суд видав виконавчий лист, а державний виконавець відкрив виконавче провадження. Таке рішення є обов`язковим для виконання сторонами та уповноваженим державним виконавцем.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини дійсно має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

ЄСПЛ неодноразово встановлював у справах проти України, що неналежний спосіб виконання судових рішень щодо дітей був наслідком недостатньо розвинутих законодавчих та адміністративних механізмів, які б могли прискорити добровільне дотримання домовленостей із залученням фахівців органів опіки та піклування. Крім того, наявні механізми не передбачали відповідні і конкретні заходи для забезпечення примусового виконання рішення, відповідно до принципу пропорційності (див. рішення у справі «Вишняков проти України» (Vyshnyakov v. Ukraine), пункт 46; рішення у справах «Бондар проти Україна» (Bondar v. Ukraine), заява № 7097/18, пункт 36, від 17 грудня 2019 року; «Швець проти України» (Shvets v. Ukraine), заява № 22208/17, пункт 38, від 23 липня 2019 року, «Ген та інші проти України» (Gen and others v. Ukraine), заяви № 41596/19 та № 42767/19, пункт 68, від 10 червня 2021 року; «Спіцин проти України» (Spitsyn v. Ukraine), заява № 52411/18, пункт 32, від 07 жовтня 2021 року та «Жупан проти України» (Zhupan v. Ukraine), заяви № 38882/18 і № 50200/19, пункт 36, від 07 жовтня 2021 року).

Отже, залучення працівників органу опіки та піклування до виконавчих дій 27 вересня 2023 року постановою державного виконавця від 18 вересня 2023 року слід вважати таким, що відповідає, перш за все, інтересам дитини, оскільки жоден із сторін, так само як і державний виконавець не є фахівцями у галузі дитячої психології, відповідних доказів суду не надавали. Натомість саме на Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації, куди відповідно до супровідного листа ДВС від 18 вересня 2023 року спрямовано для виконання оскаржувану постанову від 18 вересня 2023 року, є виконавчим органом Одеської міської ради як орган опіки та піклування, на який покладено певні права та обов`язки Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866.

Зокрема, матеріали виконачого провадження № 72514739 містять заяви стягувача ОСОБА_2 щодо неналежного виконання рішення суду, зокрема 21 серпня 2023 року зареєстровано його заява про те, що мати використовує дитину як інструмент маніпуляцій та провокацій, під час зустрічей з батьком він чув фрази, щоб дитина не розмовляла з батьком, нікуди не йшла з ним, вважає, що дитина піддається психологічному тиску з боку матері, що формує у доньки синдром відчуження: 30 серпня 2023 року стягував звертався з поясненнями щодо побачення від 23 серпня 2023 року, де була присутня як мати, так і бабуся дитини, мати весь час візуально спостерігала за батьком з дитиною; 11 вересня 2023 року - про цілковий контроль з боку матері та обмеження часу побачень, тощо.

Самою боржницею не заперечувалася її постійна присутність на побаченнях батька з дитиною, незважаючи на відсутність такої її обов`язковою присутності відповідно до виконуваного рішення суду.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2024 року відмовлено ОСОБА_2 у роз`ясненні рішення того ж суду від 21 червня 2022 року (справа № 522/11565/21) у частині права ОСОБА_2 бачитись з донькою ОСОБА_5 без присутності третіх осіб та обов`язку ОСОБА_7 не перешкоджати цьому, оскільки таке є чітким, у ньому визначено перелік днів, а також час, в межах якого можуть здійснюватися зустрічі батька з дитиною до досягнення нею 10-ти річного віку, що виключає його подвійне тлумачення.

В мотивувальній частині рішення суду від 21 червня 2022 року зазначено: «А отже суд виходячи із принципу рівності прав батьків, презумпції того, що батьки діють завжди в найкращих інтересах дітей, їх вчинки завжди вмотивовані любов`ю до дитини та в жодному разі не мають на меті завдання дитині шкоди, вважає, що батько має право на побачення з донькою без присутності третіх осіб. Суд не вбачає підстав для обмеження батьківських прав ОСОБА_2 щодо спілкування з донькою без присутності третіх осіб та вважає, що ухвалення іншого рішення без достатніх вагомих доказів, що таке спілкування не відповідає найкращим інтересам дитини, буде дискримінацією батька за гендерним принципом.», в той же час, як у резолютивній частині рішення суду не зазначено про право батька на зустріч з дитиною без присутності третіх осіб».

Тому будь-яке інше тлумачення а, отже, і виконання вказаного рішення суду, ніж вичерпно зазначено у його резолютивній частині, буде суперечити його змісту як акту судової влади.

З огляду на наведене є помилковими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд не звернув уваги на те, що в резолютивній частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2022 року у справі № 522/11565/21 не зазначено про те, що зустрічі батька з дитиною повинні відбуватись без присутності матері таке є власним тлумаченням боржницею змісту резолютивної частини рішення та способу його виконання.

Не спростовує правильних висновків суду і зазначення в скарзі про невідповідність оскаржуваної постанови вимогам п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України з огляду на те, що в ній не зазначено, дії якого виконавця оскаржуються, що предметом оскарження є саме постанова від 18 вересня 2023 року про залучення представників органу опіки та піклування, а не дії виконавця. Вказане жодним чином не свідчить про поверхневість та формальність у підході до розгляду справи, а відповідна назва заяви відповідає змісту статті 447 ЦПК України, що регулює такі відносини.

Щодо не зазначення в оскаржуваній постанові та судом обґрунтування потреби у залученні представників органу опіки та піклування для участі у виконавчих діях саме «27 вересня 2023 року з 16.00 по 19.00», то з урахуванням наведених обставин справи та різного розуміння сторонами виконавчого провадження порядку виконання рішення суду у справі, що стосується найголовніше інтересів малолітньої дитини, саме залучення спеціально уповноваженого на таке органу відповідає меті повного виконання рішення суду задля недопущення відчуження одного з батьків (рішення від 07 жовтня 2021 року у справі "Вихованок проти України" ЄСПЛ).

Бездіяльність з цього питання державного виконавця розцінюється вищими судами як невжиття останнім достатніх заходів щодо активної співпраці з представниками органу опіки та піклування, залучення їх до роботи з дитиною та тим із батьків, з яким дитина проживає, з метою налагодження стосунків та усунення ознак відчуження одного з батьків.

Для вчинення державним виконавцем відповідної дії та винесення постанови 18 вересня 2023 року не має значення що за подіями 27 серпня 2023 року та 06 вересня 2023 року були складені акти, але ОСОБА_1 штрафам не піддавалася.

Крім того, тлумачення частини першої статті 447 ЦПК України дозволяє дійти висновку про те, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Суд вірно зазначив, що по справі не встановлено, за захистом якого саме права чи інтересу звернулася боржниця у виконавчому провадженні ОСОБА_1 до суду, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу про таке порушення її прав або прав дитини винесенням оскаржуваної постанови державного виконавця від 18 вересня 2023 року.

Апеляційним судом в межах доводів апеляційної скарги перевірені наведені доводи апеляційної скарги та підтверджено правильний висновок суду першої інстанці.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 21 червня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко