ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4450/23 Номер провадження 22-ц/814/1232/24Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року у складі судді Тімошенко Н. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення повноліття.

Позов мотивовано тим, що з 12.02.2022 вони з відповідачем по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що на час звернення до суду з позовом сторони однією сім`єю не проживають, фактичні шлюбні відносини між ними не склалися, донька проживає разом з нею та перебуває на її утриманні.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року позов задоволено.

Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 23 травня 2023 року до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у зв`язку із передчасним ухваленням рішення та відсутністю предмета спору.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що під час розгляду справи в суді першої інстанції він був мобілізований до лав ЗСУ, що є обов`язковою підставою для зупинення провадження у справі, на що суд належної уваги не звернув, чим порушив його право на справедливий розгляд справи.

Вказує, що судом не було належним чином проаналізовано наданий ним відзив на позовну заяву та додані до нього докази, які підтверджують відсутність порушення батьком своїх обов`язків щодо утримання дитини та добровільну сплату ним аліментів з квітня 2023 року у розмірі, що встановлений законом, що свідчить про відсутність предмету спору.

Зазначає, що безпідставними є вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі, більшому за прожитковий мінімум, за відсутності доказів їх понесення стороною без урахування судом критерію реальності та співмірності таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Бурба К. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7, частини четвертої статті 19, статті 274, частини першої статті 368, частини першої статті 369 ЦПК України цивільні справи у спорах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, сплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (пункт 1 частини першої статті 374, стаття 375 ЦПК України).

По справі встановлено, що сторони є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 12 лютого 2022 року сторони перебувають у шлюбі, але на час звернення позивача до суду з цим позовом та розгляду справи проживають окремо. Дитина проживає разом із матір`ю, що підтверджується довідкою КП «ЖЕО № 2» від 18.05.2023 № 1545 та відповідачем по суті не заперечується.

Позивач, з якою проживає дитина, 23.05.2023 звернулась до суду із позовом про стягнення аліментів з відповідача, посилаючись на обов`язок батька утримувати дитину, який належним чином ним не виконується, заявивши вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з чим погодився суд першої інстанції, задовольняючи повністю позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , визнавши, що такий розмір аліментів є належним та достатнім для забезпечення необхідного рівня розвитку дитини.

Такі висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи.

Одним із основних прав дитини є право на належне утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Відповідно до статті 51 Конституції України, статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частини перша, друга статті 181 СК України).

Статтею 187 СК України передбачено добровільний спосіб виконання матір`ю або батьком свого обов`язку утримувати дитину шляхом сплати аліментів, відповідно до якого один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві. Така заява може бути ним відкликана.

На підставі заяви одного з батьків аліменти відраховуються не пізніше триденного строку від дня, встановленого для виплати заробітної плати, пенсії, стипендії.

Батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса (стаття 189 СК України).

У разі неможливості досягнення між батьками угоди про добровільне відрахування (сплату) одним з них аліментів, кошти на утримання дитини (аліменти) можуть бути присуджені за рішенням суду.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (частини перша, друга статті 182 СК України).

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахувавши рівний обов`язок батьків щодо утримання дитини та обставини, визначені статтею 182 СК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 у заявленому позивачем розмірі - 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, який забезпечить право дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 , відповідач вказує на те, що, починаючи з квітня 2023 року, моменту припинення їх спільного проживання з позивачем, він добровільно щомісяця сплачує аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини доходу, на підтвердження чого надав платіжні інструкції про перерахування коштів на рахунок ОСОБА_2 із вказівкою про призначення платежу «аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 ; 1/4» (а. с. 16-20, 42-46, 49, 89-94). Проте, такі обставини не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Посилання апелянта на те, що він добровільно сплачує аліменти на утримання дитини, а тому між сторонами не існує спору, не заслуговують на увагу суду та не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що сторони добровільно домовились щодо порядку сплати та розміру аліментів, натомість позивач у позовній заяві зауважує, що сторонам не вдалось домовитись щодо розміру аліментів, що свідчить про існування спору між позивачем та відповідачем.

При цьому, факт добровільного перерахування відповідачем коштів не свідчить про виконання ним свого обов`язку по сплаті аліментів на постійній регулярній основі. Ця обставина не звільняє батька від обов`язку по утриманню дитини та право стягувача аліментів відповідно до норм сімейного законодавства на подання позову про стягнення аліментів незалежно від добровільної сплати коштів платником аліментів.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів, яку частку від його доходів складають такі виплати та що вони забезпечують потреби дитини.

Звернення до суду з даним позовом свідчить про фактичну незгоду позивача з визначеним відповідачем розміром аліментів на утримання дитини, які відповідач сплачує добровільно, та які може припинити сплачувати в будь-який момент.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що подання позову про стягнення аліментів є правом позивача, яке забезпечує захист від можливих зловживань та маніпуляцій з оплатою, а також забезпечує стабільність в утриманні та захищеність дитини щодо належного матеріального забезпечення зі сторони того з батька, який не проживає з дитиною.

Добровільне надання коштів відповідачем дитині не є перешкодою для стягнення аліментів у судовому порядку, крім того, ОСОБА_1 не позбавлений можливості заявляти про врахування здійснених ним виплат на стадії виконання судового рішення про стягнення аліментів.

В частині доводів апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права при розгляді справи колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Збройні сили України» ЗСУ - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України та розв`язання питань, пов`язаних із проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.

Відповідно до пунктів 11, 12 Положення порядок обліку військовослужбовців, форми і призначення облікових документів, порядок їх складання і ведення визначаються Міністерством оборони України. Встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів перебування відповідача ОСОБА_1 у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, зокрема, наказу по особовому складу згідно Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України 15 вересня 2022 року № 280, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2022 р. за № 1407/38743, про зарахування військовослужбовця до списків особового складу військової частини, відсутні підстави для зупинення провадження у справі.

Таким чином, апеляційний суд відхиляє посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, так як такі зводяться до власного тлумачення норм процесуального закону і спростовуються матеріалами справи.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач мав можливість та реалізував свої процесуальні права, подавши відзив на позовну заяву та докази, які він вважав за необхідне надати суду, тому доводи апеляційної скарги відповідача про обмеження його прав тим, що суд не зупинив провадження у справі, є безпідставними.

Питання щодо розподілу витрат позивача на правничу допомогу при винесені оскаржуваного рішення суд не вирішував, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не розглядаються апеляційним судом.

Встановлено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна