Справа № 645/7391/23
Провадження № 2/645/661/24

Р І Ш Е Н Н Я
20 червня 2024 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харків в складі:
Головуючого судді Сілантьєвої Е.Є.,
за участю секретаря судових засідань Ятлової Ю.В.,
представника позивача адвоката Шилова Юрія Петровича, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю 000504 від 11.11.2020,
за участю відповідача - ОСОБА_1 ,
за участю третьої особи - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , Немишлянський районний відділ ДМС Головного управління України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
Позивач звернувся до суду з позовною заявою та просив визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , анулювавши реєстрацію в буд. АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне: позивач є власником 57/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 26.04.2012 року, якій раніше належав його батькові, ОСОБА_2 .
Позивач в обґрунтування позову зазначив, що сторони перебували в шлюбі з червня 2013 року по 20.09.2023 року. Шлюб був розірваний рішенням Харківського районного суду Харківської області. З березня 2022 року відповідач по справі забрала всі свої речі та поїхали проживати у невідомому напрямку, Польщу, де і проживає по теперішній час. Позивач звертався до правоохоронний органів, де отримав відповідь, що було проведено перевірку за заявою ОСОБА_3 та встановлено, що дійсно гр. ОСОБА_1 1989р.н. не мешкає за адресою АДРЕСА_1 з березня 2022р по теперішній час. Вказаний факт підтвердили сусіді. Позивач вказує, що з моменту виїзду відповідач ОСОБА_1 спірним будинком не цікавилася, комунальні послуги і витрати по дому не вносить, має інше місце проживання. Позивач в праві проживання відповідачу не перешкоджав. Посилаючись на положенням ст. 150 ЖК України, позивач просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Фрунзенського районного суду від 27.12.2023 року було відкритопровадження та призначене підготовче судове засідання.
29.01.2024 року відповідач ОСОБА_1 надала відзив на позовну заяву, яким заперечувала щодо обставин, викладених у позовній заяві, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень вказала, що 24 лютого 2022 року розпочалася військова агресія російської влади проти України і тому вона, була вимушена, задля збереження свого життя та життя дитини, покинути місце проживання та виїхати до чоловіка у Польшу. Такий виїзд з будинку неможна вважати добровільним. Крім того, після її виїзду, відповідач неодноразово сплачувала комунальні послуги за будинок. В травні 2023 року, батьком позивача ОСОБА_2 було витребувані ключі від будинку і тому надалі в добровільному користуванні будинком вона разом з дитиною не мала можливості.
09.02.2024 року до Фрунзенського районного суду через електронний суд надійшло клопотання відповідача ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в системі відеоконференцприйому «EasyCon».
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.02.2024 клопотання відповідача ОСОБА_1 , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в системі відеоконференцприйому «EasyCon» задоволено.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.02.2024підготовче засідання у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , Немишлянський районний відділ ДМС Головного управління України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
21.02.2024 року до Фрунзенського районного суду через електронний суд надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_4 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в системі відеоконференцприйому «EasyCon».
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.02.2024 клопотання представника позивача ОСОБА_4 , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в системі відеоконференцприйому «EasyCon» задоволено.
07.05.2024 від відповідача ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення по справі.
У судовому засіданні представник позивача, адвокат Шилов Ю. П., у повному обсязі підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Також зазначив, що відповідач добровільно покинула будинок та забрала свої речі. Відповідач дійсно виїхала до Польщі, але з часом їх відносини припинились, вони розлучились та вона проживає з іншим чоловіком. Реєстрація відповідача заважає позивачу вільно розпоряджатися будинком.
Відповідач ОСОБА_1 в режимі відеоконференції, позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона з позивачем перебувала у шлюбі. Чоловік часто їздив на заробітки до Польщі. У зв`язку з військовою агресією росії, позивач по справи змусив виїхати до нього. У травні місяці батько чоловіка наполегливо вимагав, щоб вона віддала ключи від будинку. Відповідач наполягала на тому, що причиною її виїзду та не проживання у будинку була не її добровільна воля, а війна.
Третя особа, ОСОБА_2 , у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив, що будинок належав йому на праві власності, але в 2012 році, він подарував його сину, позивачу по справі. Вони разом всі мешкали у будинку. Коли відповідач завагітніла, вони її прописали у будинку. Позивач та відповідач після весілля, гроші що їм подарували витратили на ремонтні роботи будинку. У грудні 2021 року син поїхав на заробітки до Польщі. Після початку війни син забрав відповідача та дитину до себе. Але згодом їх стосунки погіршилися та вона почала мешкати з поляком. В травні 2023 року відповідач забрала сама усі речі з будинку та віддала ключі. ОСОБА_2 вважає за недоцільне проживання відповідача у будинку, оскільки сімейні стосунки з сином припинені.
У судовому засіданні були допитані свідки.
Так свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні вказав, що він є сусідом сторін по справі та проживає у будинку АДРЕСА_2 . Він знає сторони по справі та підтримує сусідські відносини. Йому відомо, що відповідач у березні 2022 року, у зв`язку початком війни, взяла дитину та виїхали з будинку до чоловіка. В той час всі виїжджали.
Так свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні вказав, що він є сусідом сторін по справі та проживає у будинку АДРЕСА_2 . Він знає сторони по справі та підтримує сусідські відносини. У них були гарні відносини, жили дружно. Йому відомо, що відповідач у березні 2022 року, у зв`язку початком війни, взяла дитину та виїхали з будинку до чоловіка. На цей час, свідку відомо, що відповідач мешкає з іншим чоловіком та народила ще дитину.
Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Судовим розглядом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 26.04.2012 року.
Сторони по справі перебували у шлюбі з 09.06.2013 року. Шлюб було розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20.09.2023 року.
Установлено, що ОСОБА_1 набула право користування спірним будинком згідно із законом, вселившись у нього та зареєструвавши місце проживання в установленому законом порядку за згоди власника цього будинку.
Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Відповідно до цієї норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка вказує про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Так, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022від 24.02.2022 року у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово продовжувався та триває до теперішнього часу.
Ранок 24 лютого 2022 року став для більшості українців початком найбільших потрясінь у їхньому житті. Рятуючись від російського вторгнення, мільйони людей кидали свої будинки, розлучалися з близькими і переживали те, що багато хто бачив лише в кіно.
Гарантоване Конституцією в статті 47 право на житло не обмежується Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», а тому ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як зазначила відповідач, причиною виїзду з будинку стала військова агресія російської федерації, та страх за своє життя та життя дитини. Суд вважає вказану причину поважною та не погоджується з висновками позивача про добровільне покинення відповідачем житла.
Обставину та причину виїзду відповідача з дитиною також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки.
Більш того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач у період з травня 2022 року по вересень 2022 року сплачувала частково комунальні послуги (а.с.80-84)
Суд зазначає, що інтереси позивача, як власника житла, про порушення його права як власника у неможливості у майбутньому розпоряджатися будинком на власний розсуд, та користувача цим житлом, враховуючи мету визнання відповідачки таким, що втратила право користування житлом, не перевищують інтереси щодо користування колишнього члена сім`ї - відповідачки, у якої немає іншого житла, що позивачем не спростовано.
Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 п. 2 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача по справі.
Керуючись ст.ст. 11-13, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 141, 263 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , Немишлянський районний відділ ДМС Головного управління України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити в повному обсязі.
Судові витрати покласти на позивача.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 , місце проживання АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_1 ,

відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_2 ,

третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_3 ,

третя особа: Немишлянський районний відділ ДМС Головного управління України в Харківській області, адреса листування 61100, м. Харків, вул. Харківських Дивізій,17.

Повний текст судового рішення складено 26.06.2024 року.

Головуючий-суддя: