КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
судді Київського апеляційного суду Євграфової Є. П.
щодо постанови Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року
апеляційне провадження № 22-ц/824/6527/2024
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2023 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про поділ майн подружжя задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіль марки Mercedes-Benz Vito, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за автомобіль в розмірі 121 550 грн. (сто двадцять одна тисяча п`ятсот п`ятдесят грн.). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2023 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновком місцевого суду про те, що житловий будинок загальною площею 74, 6 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою приватною власність відповідача апеляційний суд вважав, що отримавши в дар земельну ділянку площею 0,0073 га, кадастровий номер :05:001:5196, відповідач на тому самому правовому титулі отримав і нерухоме майно, яке було збудоване попереднім власником на цій земельній ділянці, а саме незавершений станом на листопад 2016 року будівництвом житловий будинок. При цьому апеляційний суд, застосовуючи норми ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України послався на висновки Верховного Суду викладені у постановах від 20 листопада 2019 року у справі №307/3902/14-ц (провадження 61-444св18), від 27 листопада 2019 року у справі 461/2328/16-ц (провадження 61-42538св18), від 15 січня 2020 року у справі №204/9373/14-ц (провадження 61-2287св17), від 29 вересня 2021 року у справі №128/2949/17 (провадження 61-4427св20) про принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди «superficies solo cedit» (збудоване приростає до землі).

З рішенням колегії суддів у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо позовних вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності та поділу житлового будинку загальною площею 74,6 кв.м, які знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Шевченкове, не погоджусь з огляду на наступне.

Посилання колегії суддів на норми ст. 120 Земельного кодексу та ст. 377 Цивільного кодексу є помилковими, оскільки ці норми визначають правовий режим земельної ділянки, що перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Отже право власності на будівлю обумовлює право на земельну ділянку, на якій він знаходиться, а не навпаки, як дійшла висновку колегія суддів вважаючи, що право на земельну ділянку обумовило право на об`єкт незавершеного будівництва й у подальшому будинок.

Набуття права особистої власності на земельну ділянку за цивільно правою угодою не є підставою набуття у майбутньому права особистої власності на нерухоме майно, яке буде на такій земельній ділянці побудовано.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Знаходження на подарованій відповідачу земельній ділянці об`єкта незавершеного будівництва на момент укладення договору дарування, не є юридичним фактом необхідним для виникнення у майбутньому права особистої власності на закінчений будівництвом об`єкт нерухомого майна саме власником земельної ділянки. Цивільне законодавство не поширює автоматично на такий об`єкт юридичний статус земельної ділянки, як такої що належить на праві особистої власності.

Об`єкт незавершеного будівництва не є об`єктом нерухомості. Згідно з частиною третьою статті 331 ЦК України він є сукупністю будівельних матеріалів - майна, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює будівництво). Статус забудовника відповідач набув після подання відповідного повідомлення до ДБІ Київської області, 20 грудня 2016 року.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Факти набуття відповідачем будівельних матеріалів як особистої власності, за особисті кошті судами встановлені не були й жодних доказів відповідачем на підтвердження цього не було надано. Договір дарування земельної ділянки, який міг би містити умови, щодо наявності на земельній ділянці об`єкта недобудови чи будівельні матеріали, як і будь який інший правочин, що підтверджував юридичні підстави набуття будівельних матеріалів в особисту власність, відповідачем надано не було.

Презумпція спільності як будівельних матеріалів так і зареєстрованого у подальшому житлового будинку відповідачем спростована не була.

За таких обставин, у апеляційного суду були обґрунтовані підстави скасування рішення першої інстанції в частині та, відповідно, задоволення позовних про визнання об`єктом права спільної сумісної власності та поділу житлового будинку загальною площею 74,6 кв.м, який знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Шевченкове.

Текст окремої думки складено 20 червня 2024 року

Суддя Євграфова Є.П.