ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5274/24 Справа № 212/8083/23 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 212/8083/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Зубакової В.П.,

суддів Бондар Я.М., Тимченко О.О.,

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року, яке ухвалено суддею Козловим Д.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області,та повне судове рішення складено 22 лютого 2024 року, -

УСТАНОВИВ:

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 10 лютого 2012 року ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 кошти у сумі 160 000,00 грн на строк до 10 серпня 2012 року, про що останній видав власноруч написану боргову розписку.

В подальшому, через стрімке знецінення національної валюти, 20 лютого 2014 року сторони погодили обчислювати суму позики в доларах США та визначили, що сума зобов`язання дорівнює 23800 доларів США.

Однак, у визначений в розписці строк, відповідач грошові кошти позивачу не повернув, здійснивши повернення лише 05 лютого 2015 року - 800 доларів США та 08 червня 2018 року - 1000 доларів США в рахунок часткового погашення боргу по розписці від 10 лютого 2012 року, про що зазначено на оригіналі розписки.

06 грудня 2019 року позивач повторно надав у борг відповідачу кошти в розмірі 45 000 доларів США на строк до 6 грудня 2020 року, про що останній видав власноруч підписану боргову розписку.

При цьому, за даною розпискою відповідачем 30 липня 2021 року, 01 вересня 2021 року, 24 листопада 2021 року та 13 травня 2022 року було перераховано по 1000 доларів США в рахунок повернення існуючої заборгованості.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за вказаними договорами позики в повному обсязі не виконав та у встановлені строки борг не повернув.

Таким чином, загальна заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 63 000 доларів США та складається з заборгованості в розмірі 22 000 доларів США за позикою від 10 лютого 2012 року та 41 000 доларів США за позикою від 06 грудня 2019 року.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг за розписками від 10 лютого 2012 року та від 06 грудня 2019 року з урахуванням компенсаційних виплат, в загальному розмірі 73 112,49 доларів США, а також понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12 лютого 2012 року в сумі 116 457 грн. 01 коп. та 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 45 120,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 6 грудня 2019 року в сумі 41 000 доларів США та 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 3 595 доларів США.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 8 999 грн. 45 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків, викладеним у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що складанню боргової розписки має передувати факт передачі коштів у борг, тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, що позивачем доведено не було.

Вказує, що право вимагати проценти від наданої суми позики має тільки фізична особа - підприємець, таким чином право позикодавця на одержання від позичальника процентів від наданої суми позики у вигляді коштів, не поширюється на позикодавців - фізичних осіб.

Крім того зазначає, що судом помилково застосовано норми законодавства щодо переривання строків позовної давності, введенням на території України карантину та воєнного стану, оскільки в даному випадку позивачем не було доведено той факт, що він звертався до відповідача з вимогою про сплату коштів за договором позики.

Також зазначає, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст.103 ЦПК України, не призначив у справі судової почеркознавчої експертизи.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ліфшиць З.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, 10 лютого 2012 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено договір позики у формі боргової розписки, за яким позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 160 000 гривень, які ОСОБА_2 прийняв та своїм підписом підтвердив факт отримання вказаної суми грошових коштів, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 10 серпня 2012 року, що підтверджується оригіналом боргової розписки позикодавця (а.с.13, 40).

Крім того встановлено, що 06 грудня 2019 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено договір позики у формі боргової розписки, за яким позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 45000 доларів США, які ОСОБА_2 прийняв та своїм підписом підтвердив факт отримання вказаної суми грошових коштів, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 06 грудня 2020 року, що підтверджується оригіналом боргової розписки позикодавця (а. с.14, 41).

Отже, письмовими договорами позики від 10 лютого 2012 року та від 06 грудня 2019 року, укладеними між сторонами по справі, що вбачається із оригіналів відповідних письмових розписок, було підтверджено факт передачі ОСОБА_2 10 лютого 2012 року від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 160 000 грн. та факт передачі ОСОБА_2 06 грудня 2019 року від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 45 000 доларів США.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 12 лютого 2012 року в сумі 116 457 грн. 01 коп. та 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 45 120 грн., та заборгованості за договором позики від 06 грудня 2019 року в сумі 41 000 доларів США та 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 3 595 доларів США.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти тощо.

Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 ЦК України визначає, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Керуючись статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Як вбачається із матеріалів справи, 10 лютого 2012 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено договір позики у формі боргової розписки, за яким позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 160 000 гривень, які ОСОБА_2 прийняв та своїм підписом підтвердив факт отримання вказаної суми грошових коштів, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 10 серпня 2012 року, що підтверджується оригіналом боргової розписки позикодавця (а.с.13, 40).

У борговій розписці від 10 лютого 2012 року, складеній ОСОБА_2 , наявний допис, за яким 20 лютого 2014 року відбувся перерахунок гривен в 23800 долари США.

Разом з тим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що загальний борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за борговою розпискою від 10 лютого 2012 року, з урахуванням часткового погашення відповідачем боргу, був доведений в суді на суму саме 116 457,01 грн. (160 000 - 17371,31 - 26171,68 = 116 457,01), а не на суму 22000 доларів США, як вказує позивач, оскільки позивачем не було доведено факт наявності зобов`язання у відповідача щодо сплати ОСОБА_1 боргу, який дорівнює 23 800 доларів США, оскільки належними та допустимими доказами не було доведено перед судом наявності такого обов`язку в ОСОБА_2 перед позивачем.

Позивачем по справі вказані висновки суду першої інстанції не оскаржуються.

Також судом було встановлено, що ОСОБА_1 доведено навність боргу ОСОБА_2 перед позивачем за борговою розпискою від 06 грудня 2019 року на суму 41 000 доларів США, враховуючи часткове погашення боргу відповідачем на загальну суму 4 000 доларів США.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики від 12 лютого 2012 року в сумі 116 457 грн. 01 коп. та борг за договором позики від 06 грудня 2019 року в сумі 41 000 доларів США.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст.103 ЦПК України, не призначив у справі судової почеркознавчої експертизи, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не заперечував справжність боргових розписок та не заявляв відповідного клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

При цьому в апеляційній скарзі відсутні посилання на те, що відповідач не писав власноруч 10 лютого 2012 року та 06 грудня 2019 рокуборгові розписки про отримання від позивача коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму за ст. 625 ЦК.

Згідно зі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі наведеного вище суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої заборгованості за договором позики від 12 лютого 2012 року в сумі 45 120 грн. та 3% річних від простроченої заборгованості за договором позики від 06 грудня 2019 року в сумі 3 595 доларів США.

Колегія суддів зазначає, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц.

Отже, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ОСОБА_1 , як фізична особа, немає права вимагати від ОСОБА_2 сплати йому відсотків, передбачених ст. 625 ЦК, внаслідок прострочення виконання зобов`язань за договорами позики.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з пунктами 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.

Як вбачається із матеріалів справи, за даним спором строк позовної давності переривався шляхом проведення часткового погашення боргу відповідачем за договорами позики від 10 лютого 2012 року та від 06 грудня 2019 року, тобто вчиненням ОСОБА_2 дій, які свідчили про визнання ним свого боргу перед ОСОБА_1 за такими договорами.

Так відповідачем було проведено оплати в рахунок договору позики від 10 лютого 2012 року безпосередньо 05 серпня 2015 року та 08 червня 2018 року, внаслідок чого трирічний строк позовної давності після такого переривання починався заново, та зокрема, за розпискою від 10 лютого 2012 року, перебіг позовної давності, який почався 09 червня 2018 року, у зв`язку із введенням на всій території України карантину, не закінчився станом на 16 жовтня 2023 року.

Аналогічно, за розпискою від 06 грудня 2019 року, перебіг позовної давності, який почався 07 грудня 2022 року, у зв`язку із введенням на всій території України карантину, не закінчився станом на 16 жовтня 2023 року

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційних скаргах.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2024 року.

Головуючий:

Судді: