ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2024 року м. Чернівці

справа № 719/522/23

провадження №22-ц/822/531/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.

секретар Факас А.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новодністровського районного суду від 27 березня 2024 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позов обґрунтовано наступним. З 13 лютого 2016 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З травня 2022 року сторони припинили ведення спільного господарства та сумісне проживання. Причиною розпаду сім`ї є різниця характерів, відсутність взаєморозуміння та довіри. Зауважує, що 29 листопада 2022 року зверталась в суд із позовом про розірвання шлюбу, проте 31 січня 2023 року подала заяву про залишення позовної заяви без розгляду, яка судом задоволена.

Однак, ні сумісне проживання, ні ведення спільного господарства сторони фактично не відновили. Вказує, що в добровільному порядку шлюб розірвати неможливо, оскільки із відповідачем мають спільну неповнолітню дитину та подати спільну заяву про розірвання шлюбу в органи ДРАЦ не можуть. Вважає, що причини звернення до суду є обґрунтованими, оскільки подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін та інтересам їхньої дитини, а тому просила шлюб розірвати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новодністровського міського суду від 27 березня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 13 лютого 2016 року Центральним районним у м.Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за актовим записом № 44 розірвано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Новодністровського міського суду від 27 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд не з`ясував фактичні обставини, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення. Суд не врахував його процесуальні права, як особи, яка перебуває у складі Збройних Сил України та перебуває у зоні бойових дій Херсонського напрямку.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції мав би зупинити провадження по справі до закінчення терміну його знаходження у лавах ЗСУ відповідно до приписів п.2 ч.1 ст. 251 ЦПК України.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 13 лютого 2016 року позивач ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_1 уклали шлюб, який зареєстрований Центральним районним у м.Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за актовим записом № 44, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 26.11.2022 року Сокирянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

Під час шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 24.05.2016 року Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Згідно з записами у військовому квитку серії НОМЕР_3 від 21.09.2023 року відповідач ОСОБА_1 був призваний у Збройні Сили України з 18 листопада 2022 року по мобілізації та звільнений у запас з 15 червня 2023 року за сімейними обставинами.

За даними військового квитка серії НОМЕР_3 від 21.09.2023 року та довідки № 245 від 15.06.2023 року про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України солдат ОСОБА_1 в період з 02.02.2023 року по 10.04.2023 року, з 25.04.2023 року по 15.06.2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в населеному пункті Курилівка, Харківської області.

Як вбачається із поіменного списку військовозобов`язаних, які відправленні до військової частини НОМЕР_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 № 6/6371 від 13.10.2023 року, витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) №320 від 13.10.2023 року та копії військового квитка серії НОМЕР_3 від 21.09.2023 року, відповідач ОСОБА_1 з 13 жовтня 2023 року на підставі Указу Президента України №452/2023 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» призваний у Збройні Сили України, призначений на посаду водія-заправника технічного взводу технічної роти батальйону аеродромно-технічного забезпечення (ВОС 790057А) .

На даний час відповідно до відміток у військовому квитку серії НОМЕР_3 від 21.09.2023 року, припису військової частини НОМЕР_4 від 20.03.2024 року № 89 та витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) № 87 від 20.03.2024 року відповідач ОСОБА_1 виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_4 , справи і посаду здав та зарахований для проходження подальшої служби до військової частини НОМЕР_6 АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи вбачається, що 04 січня 2023 року позивачу ОСОБА_2 встановлено третю групу інвалідності безстроково.

В період шлюбу ОСОБА_1 подарував своїй дружині та доньці нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування квартири від 27.04.2017 року та Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

ОСОБА_2 надала 26 квітня 2017 року ОСОБА_1 розписку, що в разі розірвання шлюбу, зобов`язується повернути дарунок.

В підтвердження збереження шлюбних відносин відповідач ОСОБА_1 надав письмові покази ОСОБА_4 від 27.11.2023 року, ОСОБА_5 від 28.11.2023 року та ОСОБА_6 від 29.11.2023 року, а також платіжні інструкції про переказ коштів на карту ОСОБА_2 , оплату її лікування, мобільного зв`язку, комунальних послуг, відпочинку, купівлю речей особистого та побутового вжитку, тощо.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції, керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з ч.1 ст. 24, ч.3, ч.4 ст. 56 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до положень ст. ст. 36, 51 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Згідно з ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Суд, відповідно до положень ст.112 СК України з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Новодністровського міського суду від 18 грудня 2023 року сторонам було надано строк на примирення 3 місяця. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про подовження строку на примирення було відмовлено ухвалою суду від 27 березня 2024 року.

Отже, судом першої інстанції вживалися заходи для примирення сторін та збереження між ними сімейних відносин.

Як вбачається з направлених на адресу суду заяв позивача від 24.11.2023 року, від 20.03.2024 року, позивач підтримала свою позицію про припинення шлюбних відносин сторін у зв`язку із втратою почуття любові, поваги, взаєморозуміння і довіри, можливість примирення категорично заперечує, наполягає на розірванні шлюбу та зазначає про наявність стосунків з іншим чоловіком.

Колегія суддів звертає увагу на те, що надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки, є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, сімейне життя сторін не склалося, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. 24, 56 СК України.

Що стосується доводів апелянта ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема обов`язку суду зупинити провадження у справі, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 15 грудня 2023 року на електронну адресу суду першої інстанції від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, в якому він наголошує, що є військовослужбовцем, який цілодобово виконує свій обов`язок по захисту Держави, веде бойове чергування у тактичній групі авіації у цілодобовому бойовому режимі на півдні України. З огляду на зазначене, просить на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України зупинити провадження у справі на час знаходження у складі Збройних сил України.

18 грудня 2023 року ухвалою суду у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження до припинення перебування сторони у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, відмовлено; надано сторонам по справі строк для примирення подружжя 3 місяці - до 17 березня 2024 року.

4 березня 2024 року в суд надійшли клопотання відповідача ОСОБА_1 про продовження строку на примирення та про зупинення провадження у справі.

12, 19, 21, 26 та 27 березня 2024 року засобами електронного зв`язку в суд повторно надійшли клопотання відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 27.03.2024 року в задоволенні клопотання про продовження строку на примирення та про зупинення провадження у справі до припинення перебування сторони у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, відмовлено.

Зазначена ухвала не оскаржена.

Суд першої інстанції повно та всебічно встановивши всі обставини справи та дослідивши надані сторонами докази, беручи до уваги фактичне припинення шлюбних відносин, зробив висновок, що сім`я сторін розпалась і зберегти її неможливо, а подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечитиме істотним інтересам позивача, а відтак, шлюб між сторонами необхідно розірвати.

Колегія суддів погоджується з цим.

Доводи апелянта є аналогічними тим доводами, які були викладені ним у відзиві та перевірялися судом першої інстанції під час розгляду цього спору, однак висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення.

Судом першої інстанції надано мотивовану відповідь на всі заяви та клопотання відповідача, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відповідача, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, колегія суддів дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новодністровського районного суду Чернівецької області від 27 березня 2024 року залишити без змін.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 червня 2024 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді: Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна