Провадження №2-к/522/2/24
УХВАЛА

Іменем України

05 квітня 2024 року Приморський районний суд м Одеси, у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Міщенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за клопотанням ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

04.12.2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Клопотання мотивоване тим, що заявник є дідом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Суду у справах неповнолітніх міста Барі, Італійська республіка, від 24.05.2023 року у справі №3699/2023, №95/2023 Добровільна юрисдикція, зокрема, було вирішено відсторонити ОСОБА_3 від батьківських обов`язків до її сина ОСОБА_4 та визначено ОСОБА_1 опікуном неповнолітнього ОСОБА_2 . На даний час ОСОБА_1 та ОСОБА_5 повернулися для проживання в Україну, що зумовлює необхідність у визнанні вищевказаного судового рішення. З посиланням на Конвенцію між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах №4210 від 25.01.1979 року заявник просив задовольнити клопотання.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2023 року прийнято до розгляду клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

08.01.2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли заперечення від представника ОСОБА_6 . Заперечення обґрунтовувалися тим, що ОСОБА_7 була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є громадянами України, а відтак питання опіки та піклування має вирішуватися національним судом України. Також у запереченнях зазначено, що рішення, яке підлягає визнанню діє виключно на території Італії. Додатково зазначено, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувають цивільні справи №522/7584/22 та 522/245/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_8 про визначення способів участі діда у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, що свідчить про наявність спору з тих же підстав і предмету, що і рішення іноземного суду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.01.2024 року призначено судовий розгляд клопотання на 29 лютого 2024 року о 12 год. 30 хв.

У судове засідання, яке було призначено на 29.02.2024 року представник заявника ОСОБА_1 надав клопотання про відкладення судового засідання.

27.03.2024 року до суду від представника ОСОБА_6 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання, в якому заявник просила про витребування доказів.

28.03.2024 року через систему «Електронний суд» надійшли заперечення на клопотання про витребування доказів від представника ОСОБА_1

05 квітня 2024 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси клопотання ОСОБА_9 про витребування доказів залишені без задоволення.

У судове засідання призначене на 05.04.2024 року з`явився ОСОБА_1 та його представник адвокат Завальнюк Д.Ю., які клопотання підтримали, просили його задовольнити із підстав зазначених в клопотанні.

В судовому засіданні ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення клопотання із підстав, які зазначені у раніше поданих запереченнях.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази та матеріали, вислухавши учасників справи, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 , про що складено актовий запис № 1661, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_10 та ОСОБА_8 .

ОСОБА_10 є дочкою ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 29.03.2023 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дідом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказані вище обставини також визнаються учасниками справи.

24.05.2023 року було ухвалено рішення Суду у справах неповнолітніх міста Барі, Італійська республіка, у справі №3699/2023, №95/2023 Добровільна юрисдикція, яким беручи до уваги статті 330 та наступні, 343 Цивільного кодексу, 2 та наступні Закону 184/83, відповідно до думки прокурора постановлено:

1. назначити дідуся по материнській лінії ОСОБА_1 опікуном неповнолітнього ОСОБА_4 , уповноважуючи його відтепер, за погодженням з Генеральним консульством України в м. Неаполі та соціальною службою м. Барі, забрати його з громади, куди він був влаштований, з тим, щоб він залишився з ним, в м. Конверсано в його теперішньому будинку без присутності батьків або в іншому відповідному місці на час його перебування на національній території та для його можливого подальшого повернення в Україну, після встановлення зв?язку з Генеральним консульством України та відповідно до виконавчих процедур, які можуть бути встановлені українським органом захисту та Міністерством закордонних справ України;

2. відповідно, скасовує призначення опіки над дитиною зі сторони Соціальної служби муніципалітету Барі та наказує виписати дитину з приймаючої громади; доручає вищезгаданій службі організувати захищену виписку матері, у разі виписки з психіатричної діагностично-лікувальної служби, де вона перебуває на стаціонарному лікуванні, з розміщенням у реабілітаційному закладі з проживанням, щоб гарантувати догляд та забезпечити підтримання захищених контактів з дитиною, у спосіб, який буде визнано доцільним;

3. скасовує призначення ОСОБА_11 опікуном дитини та призначає опікуном її дідуся по материнській лінії ОСОБА_1 ;

4. доручає соціальній службі муніципалітету Конверсано, за згодою з особистим відділом муніципалітету Барі , стежити за справою вищезгаданого неповнолітнього, з моніторингом втручання та можливою підтримкою, звітуючи безпосередньо прокуратурі цього суду у справах неповнолітніх, будь-яка необхідність вжити подальших заходів для його захисту;

5. зобов?язує ОСОБА_1 співпрацювати з вищезазначеними соціальними службами, а також із службами охорони здоров?я, які опікуються матір?ю неповнолітнього, виконуючи свою опікунську роль щодо неповнолітнього з відданістю та почуттям відповідальності; забезпечення підтримання зв?язку з матір?ю, виключаючи її перебування в одному житлі з неповнолітнім;

6. оголошує, що даний указ набуває чинності негайно, згідно закону

7. компенсувати витрати на судовий розгляд між сторонами;

8. надсилає до канцелярії для повідомлення прокурору у справі, сторонам, що беруть участь у справі, до відділу кадрів муніципалітету Барі, до соціальної служби муніципалітету Конверсано, до служби психіатричної діагностики та лікування лікарні м. Путіньяно (щодо захищеної виписки матері), до Генерального консульства України в Неаполі, до центрального органу виконавчої влади, Міністерства юстиції () (а.с. 9-15).

Так, вказаним рішенням було визначено ОСОБА_1 опікуном неповнолітнього ОСОБА_2 та вирішено відсторонити ОСОБА_3 від батьківських обов`язків до її сина ОСОБА_4 .

Фактичною підставою для ухвалення вказаного рішення стали наступні обставини. Дане провадження було порушено за заявою прокурора, яка подана 30.01.2023 року на підставі звіту підрозділу соціального втручання міста Барі, з якого випливає, що сім`я - мати і неповнолітня дитина, бездомні, попередньо 18.01.2023 року були поміщені в громаді «Хопе», звідки пішли. 25.01.2023 року були знайдені в магазині, де мати зникла, залишивши дитину разом із операторами, в подальшому були помелені в житловий комплекс «Починаючи із нас».

01.02.2023 року призначено ОСОБА_13 спеціальним опікуном дитини.

В рішенні зазначено, що мати продовжила проживання у закладі, не бажаючи співпрацювати, щодня демонструвала ненормальну поведінку.

22.02.2023 року відповідно до законодавства Республіки Італії ОСОБА_7 відсторонено від батьківських обов`язків відносно ОСОБА_14 . Дитина, у свою чергу, була поміщена у спеціалізований заклад.

07.04.2023 року до уповноважених органів звернувся ОСОБА_1 з метою забрати

ОСОБА_5 рішенні зазначено, що з психіатричного висновку від 20.04.2023 року вбачається, що клінічна картина ОСОБА_6 має ознаки розладу, пов`язаного з шизоафектним психозом, патологією, яка потребує фармакологічного лікування у спеціалізованих відділеннях від 2 - 4 тижнів, а також подальшої стабілізаційної фази лікування.

У судовому засіданні ОСОБА_15 , взявши до уваги отриману документацію та спостереження служб, просить влаштувати дитину з дідусем по материнській лінії.

Суд, ознайомившись із висновком прокурора від 11.05.2023 року про передачу опіки над дитиною дідусеві по материнській лінії постановив, що рішення є законним, а підстави для підтвердження обмеженою батьківської відповідальності матері залишаються незмінними, ухвалив остаточне рішення, відповідно до якого призначено ОСОБА_1 опікуном неповнолітнього ОСОБА_2 , уповноваживши його за погодження з Генеральним консульством України в м. Неаполі та соціальною службою у м. Барі, забрати ОСОБА_16 з громади, куди він був влаштований, з тим, щоб він залишився з ним, в м. Конверсано в його теперішньому будинку без присутності батьків або в іншому відповідному місці на час його перебування та національній території та для можливого повернення в Україну.

Пунктом 3 резолютивної частини рішення скасовано призначення ОСОБА_11 опікуном дитини та призначено опікуном ОСОБА_2 діда по материнській лінії ОСОБА_1 .

Пунктом 6 резолютивної частини рішення визначено, що воно набирає законної сили негайно.

Вказане судове рішення було апостильоване 23.10.2023 року відповідно до Гаазької Конвенції від 05.10.1961 року.

На виконання вказаного судового рішення ОСОБА_17 забрав ОСОБА_5 та в`їхав на територію України.

На даний час ОСОБА_1 та ОСОБА_5 повернулися для проживання в Україну, що зумовлює необхідність у визнанні вищевказаного судового рішення. ОСОБА_1 пояснив, що починаючи з березня 2021 року він постійно проживає разом із внуком, що не заперечувалося сторонами.

Надаючи оцінку можливості визнання рішення Суду у справах неповнолітніх міста Барі, Італійська республіка, від 24.05.2023 року у справі №3699/2023, суд виходить із такого.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного Законодавства України.

В Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили (частина перша статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

У відносинах між Україною та Італійською Республікою принцип взаємності у забезпеченні рівного правового статусу громадян обох країн на територіях Італії та України набув практичного змісту і був належно документально закріплений.

Наразі між Україною та Італійською Республікою діє базовий договір «Про дружбу і співробітництво між Італійською Республікою та Україною», укладений в Римі 03 травня 1995 року і ратифікований Верховною Радою України 26 квітня 1996 року.

За цим договором Італійська Республіка та Україна, бажаючи зміцнювати дружбу, що пов`язує обидві країни і їхні народи, і поглиблювати співробітництво в усіх галузях суспільного життя, констатуючи, що Україна є державою правонаступницею Радянського Союзу, прагнучи розвивати свої відносини на основі загальновизнаних цінностей свободи, демократії, плюралізму і поважання прав людини, а також сприяти зміцненню міжнародного порядку, що ґрунтується на праві, мирі та справедливості, беручи до уваги глибокі політичні та економічні зміни, що відбулися в Європі, підтверджуючи їх вірність зобов`язанням, пов`язаним з членством в Організації Об`єднаних Націй, сповнені рішучості розвивати взаємовідносини дружби, співробітництва і добросусідства, домовилися про те, що Італійська Республіка та Україна розвиватимуть свої відносини на основі довіри, співробітництва і взаємної поваги відповідно до принципів суверенітету, рівноправності й дотримання прав і основних свобод людини (ст. 1 договору).

У сфері правового захисту прав та законних інтересів італійських громадян в Україні та українських громадян в Італії основоположною нині є чинна для обох країн Конвенція між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Італійською Республікою «Про правову допомогу у цивільних справах». Конвенцію укладено в Римі 25 січня 1979 року, ратифіковано Президією Верховної Ради СРСР 06 травня 1986 року, президентом Італійської Республіки 29 січня 1986 року. Обмін ратифікаційними грамотами здійснено в Москві 08 липня 1986 року.

Стаття 7 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року підтверджує, що «Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам Республіки».

Як зазначено в преамбулі зазначеної вище конвенції, метою її укладення є «обопільне бажання зміцнювати дружні зв`язки між народами Союзу Радянських Соціалістичних Республік (України) та Італійської Республіки, об`єднати зусилля у справі подальшого розвитку плідного співробітництва в галузі надання правової допомоги в цивільних справах».

Конвенція «Про правову допомогу у цивільних справах» вступила в Італії у законну силу 07 серпня 1986 року та згідно з Законом № 766 від 11 грудня 1985 року є обов`язковою до виконання.

Кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8 Загальної декларації прав людини).

Право особи на звернення до суду гарантоване ст. 55 Конституції України.

Відповідно до п. 1 ст. 19 Конвенції кожна з Договірних Сторін визнає судові рішення у цивільних (у тому числі сімейних) справах, а також вироки в частині, що стосується відшкодування шкоди, заподіяної злочином, винесені на території іншої Договірної Сторони судами, компетентними відповідно до ст. 24 цієї Конвенції.

Відповідно до п. 2 ст. 19 Конвенції кожна з Договірних Сторін визнає рішення, які стосуються визнання батьківства, встановлення опіки, піклування та усиновлення, а так сам їх скасування, які ухвалені компетентними установами СРСР та відповідні рішення, які винесені в порядку добровільної юрисдикції італійськими судами.

Відповідно до п. 3 ст. 19 Конвенції рішення, які визначені в п.2 цієї статті, мають на території кожної з Договірних Сторін, де вони визнаються, таку ж силу, як і відповідні рішення, прийняті компетентним органом одної з Договірних Сторін.

Крім цього, Міжнародним договором, на підставі якого може бути визнано рішення суду Республіки Італія, є Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996 року (надалі Конвенція), яка ратифікована Україною та набула чинності для України з 01.02.2008 року, учасницею якої є також Королівство Швеція.

Згідно із ст. 2 Конвенції вона застосовується до дітей до моменту їхнього народження до досягнення ними 18 років.

Заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема опіки, піклування та аналогічних інститутів (п. с ст. 3 Конвенції)

Відповідно до ст. 24 Конвенції без шкоди для пункту 1 статті 23, будь-яка зацікавлена особа може звернутися до компетентних органів Договірної Держави з проханням про прийняття рішення щодо визнання або невизнання заходу, ужитого в іншій Договірній Державі. Процедура визначається правом Держави, в якій було подано прохання. Згідно із ч.1ст. 23 Конвенції заходи, ужиті органами Договірної Держави, визнаються в силу закону в усіх інших Договірних Державах.

Випадки, за яких може бути відмовлено у визнанні рішення передбачені п.2 ст.23 Конвенції : a) якщо захід було вжито органом, юрисдикція якого не ґрунтувалася на одній з підстав, передбачених у Розділі II; b) якщо заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, у рамках судового або адміністративного провадження, без надання дитині можливості бути заслуханою в порушення основних принципів процедури Держави, в якій було подано прохання; c) на прохання будь-якої особи, яка стверджує, що захід порушує її батьківську відповідальність, якщо такого заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, без надання такій особі можливості бути заслуханою; d) якщо таке визнання явно суперечить публічному порядку Держави, в якій було подано прохання, з урахуванням найвищих інтересів дитини; e) якщо захід є несумісним із заходом, ужитим пізніше в не-Договірній Державі звичайного місця проживання дитини, у разі, якщо останній задовольняє вимоги визнання в Державі, в якій було подано прохання; f) якщо не дотримано процедури, передбаченої в статті 33. Без шкоди для такого перегляду, який є необхідним при застосуванні попередніх статей, ужиті заходи не можуть переглядатися по суті. (ст.27 Конвенції).

Згідно із ст. 471 ЦПК України (Глава 2 Розділу 1Х) рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Таким чином, рішення Суду у справах неповнолітніх міста Барі, Італійська республіка, від 24.05.2023 року у справі №3699/2023, №95/2023 Добровільна юрисдикція, може бути визнано на території України на підставі міжнародних договорів, який є чинним.

За змістом положень ч. 1 ст. 472 ЦПК України (Глава 2 Розділу IХ) клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленого статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

Згідно з ч.7 ст. 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

У п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року за № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» роз`яснено, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

В мотивувальній частині судового рішення зазначено, що стан вразливості внаслідок психопатологічних змін матері, як представлено Службою психіатричної діагностики та лікування м.Путіньяно згідно акту від 17.04.2023 року, не дозволяє її присутність на засіданні (незважаючи на те, що їй було запропоновано доступ до дистанційного зв`язку).

Крім того, на 4 аркуші судового рішення вбачається, що здійснювався захист прав та інтересів ОСОБА_18 .

Вказана обставина спростовує доводи ОСОБА_6 щодо неповідомлення про її час та місце розгляду справи.

Надаючи оцінку доводам заперечень щодо вирішення питання про опікунство тільки національним судами, суд виходить із такого.

Згідно до положень ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», відповідно до якої, якщо міжнародним договором України, який набув чинності в установленому порядку, встановлені інші правила, ніж ті, які передбачено законодавством України, то застосовують правила міжнародного договору України.

Відповідно до п.2 ст. 19 Конвенції «Про правову допомогу у цивільних справах» вступила в Італії у законну силу 07 серпня 1986 року та згідно з Законом № 766 від 11 грудня 1985 року є обов`язковою до виконання, кожна з Договірних Сторін визнає рішення, які стосуються визнання батьківства, встановлення опіки, піклування та усиновлення, а так сам їх скасування, які ухвалені компетентними установами СРСР та відповідні рішення, які винесені в порядку добровільної юрисдикції італійськими судами.

Крім того, відповідно до п.п. «с» ч.1 ст.3 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996 року, учасниками якої є Україна та Республіка Італія, заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема: опіки, піклування та аналогічних інститутів.

Відтак, у даному випадку норми міжнародних договорів привалюють над положеннями національного законодавства.

Посилання у запереченнях на неможливість вирішення подібного спору іноземним судом ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм Конвенції у їх системному взаємозв`язку.

Щодо посилань на те, що рішення не набрало законної сили, то вказане спростовуються пунктом 6 резолютивної частини рішення.

Надаючи оцінку доводам заперечень щодо непоширення дії рішення на іншу територію окрім як Республіку Італію суд зазначає, що відповідно до п.1 резолютивної частини рішення ОСОБА_1 призначено опікуном неповнолітнього ОСОБА_2 , уповноваживши його за погодження з Генеральним консульством України в м. Неаполі та соціальною службою у м. Барі, забрати Віктора з громади, куди він був влаштований, з тим, щоб він залишився з ним, в м. Конверсано в його теперішньому будинку без присутності батьків або в іншому відповідному місці на час його перебування та національній території та для можливого повернення в Україну.

Таким чином, фраза «можливе повернення в Україну» передбачає такий розвиток подій. При цьому, будь - які заборони щодо повернення в Україну судове рішення не містить.

Отже, суд приходить до висновку, що підстави передбачені ч.7 ст. 473 ЦПК України для відмови у визнанні в України даного рішення відсутні.

За таких обставин, проаналізувавши обставини справи, оцінивши надані докази за власним переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, кожен окремо та в сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для відмови в задоволенні клопотання, передбачених ст. 468 ЦПК України, у судовому засіданні не встановлено, а тому клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.11,81 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.ст. 260, 471-473 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про визнання в Україні рішення Суду у справах неповнолітніх міста Барі, Італійська республіка, від 24.05.2023 року у справі №3699/2023, №95/2023 Добровільна юрисдикція - задовольнити.

Визнати на території України рішення суду Суду у справах неповнолітніх міста Барі, Італійська республіка, від 24.05.2023 року у справі №3699/2023, №95/2023 Добровільна юрисдикція, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призначений опікуном над ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 08.04.2024 року.

Суддя: