справа № 198/146/24
провадження № 2/0198/119/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Гайдар І.О., за участю секретаря судових засідань Довгопол О.М., позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки адвоката Савченка С.А. (в режимі відеоконференції), представника відповідача адвоката Ільченко І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в смт Юр`ївка Павлоградського району Дніпропетровської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 5,8955 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0029, яку вона за договором № 104 від 18.06.2015 передала в оренду ФГ «ЦЕНТАВР АГРО» строком на 10 років.

11.04.2014 позивачкою видано нотаріально посвідчену довіреність, за якою уповноважила ОСОБА_2 серед іншого отримувати орендну плату за вказану земельну ділянку.

Відповідач протягом 2016-2023 років згідно з видатковими касовими ордерами одержував від ФГ «ЦЕНТАВР АГРО» плату за землю згідно з договором оренди земельної ділянки № 104 від 18.06.2015, однак за твердженням ОСОБА_1 не передавав їй кошти.

На підставі викладеного позивачка просить суд стягнути з відповідача безпідставно набуті ним кошти за договором оренди земельної ділянки в розмірі 77 900,00 грн. та судові витрати.

23.04.2024 ухвалою суду у справі відкрито спрощене позовне провадження.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити поданий позов. Позивачка повідомила, що ні в письмовій формі, ні усно не домовлялась з повіреним про порядок передачі їй отриманих за довіреністю коштів. При цьому стверджувала, що протягом всього строку дії договору ОСОБА_2 жодного разу не віддавав їй кошти, належні як орендна плата за передану в оренду ФГ «ЦЕНТАВР АГРО» земельну ділянку.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, оскільки всі отримані ОСОБА_2 від ФГ «ЦЕНТАВР АГРО» як плата за договором оренди кошти одразу передавались позивачці ОСОБА_1 , але письмові документи на підтвердження не складались, оскільки сторони про таке не домовлялись.

Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що 11.04.2011 ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої державним нотаріусом Юр`ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, уповноважила ОСОБА_2 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями в будь-яких органах з питань, пов`язаних з управлінням належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,8955 га, кадастровий номер :01:002:0029. Для виконання довіреності надала відповідачу право серед іншого отримувати орендну плату в будь-якому вигляді за укладеними договорами (а.с. 7).

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_2 як повірений, протягом 2016-2023 років отримав від ФГ «ЦЕНТАВР АГРО» як плату за договором оренди земельної ділянки № 104 від 18.06.2015 грошові кошти на загальну суму 77 900,00 грн., зокрема, в 2016 році 6 950,00 грн., в 2017 році 6 950,00 грн., в 2018 році 6 950,00 грн., в 2019 році 6 950,00 грн., в 2020 році 6 950,00 грн., в 2021 році 6 950,00 грн., в 2022 році 18 100,00 грн., в 2023 році 18 100,00 грн. (а.с. 8-17).

У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (частина перша статті 1000 ЦК України).

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).

Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006 ЦК України).

Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина перша статті 1007 ЦК України).

Аналіз вищевказаних норм матеріального права дає підстави для наступних висновків:

- традиційно в доктрині приватного права виокремлюють договірне представництво або добровільне, що виникає на підставі договору. Цим договором, зокрема, є договір доручення (глава 68 ЦК України);

- довіреність видається однією особою іншій особі, тому видача довіреності є одностороннім правочином. Для цього не потрібна наявність волі іншої особи, тобто другої сторони договору доручення. Довіреність видається на підставі договору доручення (стаття 1003 ЦК України), причому це робиться обов`язково (частина перша статті 1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво;

- глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. Формулювання, які вживаються в статті 1003 ЦК України і сутність правовідносин представництва, вимагають фіксації його повноважень, що може бути здійснено в договорі та/або в довіреності. Натомість в статті 1007 ЦК України міститься вимога видати довіреність повіреному і це означає, що вона є обов`язковою. Але можливо вчинити договір доручення в усній формі, й у цьому разі довіреність слугуватиме підтвердженням його укладання;

- з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва;

- видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, і очевидно, що на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, статті 1006 ЦК України. У разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України.

З огляду на викладене, між сторонами на підставі довіреності від 11.04.2011 виникли відносини представництва за договором доручення. При цьому жодних домовленостей про порядок передачі отриманих як орендна плата коштів не досягалось.

Оскільки позивачка просить стягнути з ОСОБА_2 отримані ним за довіреністю кошти як безпідставно набуте майно, суд, оцінюючи правові підстави позову, доходить таких висновків.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) завдання шкоди у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд у численних постановах, у разі виникнення спору стосовно набуття майна (коштів) або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно (кошти) потерпілому, адже така норма закону може бути застосована лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Оскільки, як вже зазначено, між сторонами виникли договірні правовідносини, не можна вважати, що спірні грошові кошти підлягають стягненню з ОСОБА_2 як безпідставно набуте майно.

З іншого боку під час прийняття рішення суд вважає необхідним оцінити поведінку учасників справи на предмет її розумності та добросовісності, а також застосувати стандарт доказування «вірогідність доказів».

Так, добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Розумність характеризує об`єктивну сторону дій особи, а при вирішенні питання про розумність оцінювані дії слід порівнювати з еталонними діями середньої людини, використовуючи критерій корисності таких дій для особи. Дії можна вважати розумними, якщо їх вчинила би людина, яка володіє звичайним нормальним рівнем інтелекту та життєвого досвіду (розумна людина). Юридично значущою властивістю, мірилом правомірності актів психічної (розумне передбачення) чи фізичної (розумні заходи, розумне ведення справ) діяльності реального суб`єкта у передбачених законом випадках, є їх відповідність можливій поведінці розумної людини у конкретній обстановці.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Іншими словами, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції) у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Виходячи з того, що договір доручення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено в усній формі, суд позбавлений можливості оцінити відповідність дій або бездіяльності сторін договору досягнутим домовленостям.

Водночас позивачка в своїх поясненнях підтвердила, що під час видачі довіреності відповідачу не обумовлювала порядок передачі останнім їй коштів, отриманих у зв`язку з виконанням обов`язків повіреного.

Разом з тим, за обставинами справи складно уявити з високим ступенем вірогідності, що позивачка, будучи розумною повнолітньою особою, власником земельної ділянки, видавши ОСОБА_2 довіреність, не отримуючи (як вона стверджує) жодного разу орендної плати за землю, протягом 8 років не вимагала від повіреного передачі їй одержаних ним коштів.

Вказане дозволяє дійти висновку, що скоріше мав місце факт передачі ОСОБА_1 коштів, отриманих ОСОБА_2 від ФГ «ЦЕНТАВР АГРО» як плата за договором оренди земельної ділянки № 104 від 18.06.2015 та виконання ним обов`язку з негайної передачі довірителю всього одержаного у зв`язку з виконанням доручення, тому в задоволенні позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Відомості про учасників справи:

- ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

- ОСОБА_2 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду в порядку, передбаченому ЦПК України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та підписано 26 червня 2024 року.

Суддя І. О. Гайдар