КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/6599/17

номер провадження: 22-ц/824/709/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Строєва Олексія Васильовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року у складі судді Коробенка С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , правонаступниками якого є ОСОБА_5 та малолітні діти ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , від імені яких діє їх законний представник ОСОБА_5 , про визнання недійсним договорів позики,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_9 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання недійсним договорів позики.

Позов мотивований тим, що позивачка під час розгляду Бориспільським міськрайонним судом Київської області справи за позовом ОСОБА_9 до неї та її колишнього чоловіка ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, дізналася, що її колишній чоловік ОСОБА_4 16 вересня 2004 року начебто позичив у свого батька ОСОБА_9 120 000 доларів США, за які була придбана квартира у будинку АДРЕСА_1 . Вказувала, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2016 року позові вимоги ОСОБА_9 було задоволено та стягнуто з неї та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 по 1 410 000 грн 00 коп. з кожного.

Зазначала, що їй ніколи не було відомо, що її чоловік позичав кошти у свого батька в такій сумі. Крім того, ОСОБА_9 отримував незначну пенсію і інших джерел доходу не мав, а тому фізично не міг позичити таку суму своєму синові. Навіть якщо її чоловік ОСОБА_4 дійсно тоді позичав гроші у свого батька в такому розмірі, вони всі були витрачені не в інтересах сім`ї, а в його особистих інтересах, що не створює будь-яких зобов`язань у неї, як дружини позичальника.

Вважала, що зазначений договір має ознаки фіктивності, оскільки на розписці відсутній її підпис, що підтверджує її необізнаність про укладення договору. Крім того, договір не посвідчений нотаріально. Метою подання позову є спотворення результатів розгляду справи про поділ майна подружжя, яким воно було поділене навпіл між сторонами, що не влаштовувало її колишнього чоловіка ОСОБА_4 .

Крім того, позивачка стверджувала, що вона не давала згоди своєму чоловіку ОСОБА_4 на укладення договору позики на таку значну суму, що також є підставою для визнання договорів недійсними.

З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_1 просила:

визнати недійсним договір позики від 16 вересня 2005 року, відповідно до якого ОСОБА_4 взяв в борг у свого батька ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 120 000 доларів США;

- визнати недійсним договір позики від 05 березня 2013 року, відповідно до якого позичальник ОСОБА_4 підтвердив факт отримання 16 вересня 2005 року грошових коштів у розмірі 120 000 доларів США та зобов`язувався повернути вказану суму до 31 грудня 2014 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, в якості правонаступників відповідача ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до участі у справі залучені його спадкоємці: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с.165, т.1).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2022 року у справі №359/950/16 не було встановлено, що позичені грошові кошти, які одержані від ОСОБА_9 , були використані ОСОБА_4 в інтересах сім`ї. Водночас, для укладення договорів позики отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки ці правочини не стосуються спільного майна подружжя, а ОСОБА_4 , який позичив кошти, не розпоряджався спільним майном подружжя.Крім того, ОСОБА_1 не була стороною вказаних договорів, судовим рішенням, яке набрало чинності встановлено, що внаслідок укладення вказаних договорів у неї не виникло жодних зобов`язань, а відтак, не були порушені її права та інтереси.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Строєв О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись не неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, не надання судом належної оцінки наданим доказам, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за час проживання у шлюбі з ОСОБА_4 . ОСОБА_1 не було відомо, що останній позичив будь-які кошти у свого батька, а також те, що за позичені кошти була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Більш того, вказана квартира не могла бути придбана за позичені кошти, оскільки відсутній жодні докази на підтвердження цього.

Вказує, що розписка та договір позики від 05 березня 2013 року є правочинами, які складені напередодні звернення ОСОБА_9 із позовом до суду про стягнення з неї та ОСОБА_4 заборгованості за договором позики.У вказаній розписці та в договорі позики відсутній підпис ОСОБА_1 , хоча зі слів ОСОБА_10 та його сина - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 була присутня при передачі грошових коштів. Також, відсутнє нотаріальне посвідчення правочину, як це передбачено ст.209 ЦК України та не додержано письмової форми договору позики.

Зазначає, що договір позики від 16 вересня 2005 року та договір позики від 05 березня 2013 року, укладені без її згоди. Будь-які докази цього відсутні. Крім того, сума зазначена у розписці виходить за межі дрібного побутового, так 120 000 доларів США є значною сумою та не може вважатися дрібного побутовою.

Учасники справи не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 червня 2024 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів позики - ОСОБА_5 та малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від імені яких діє їх законний представник ОСОБА_5 , правонаступниками процесуальних прав та обов`язків ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вказана обставина встановлена рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: Управління Держземагенства у Бориспільському районі Київської області, про визнання земельної ділянки та будинку спільним сумісним майном подружжя та поділ спільного сумісного майна (а.с.14-20, т.1)

З 01 березня 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2014 року (а.с.12-13 т.1).

16 вересня 2005 року ОСОБА_9 передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 120 000 доларів США, який зобов`язався повернути грошові кошти до кінця 2010 року. Вказана обставина підтверджується копією розписки про отримання грошових коштів від 16 вересня 2005 року (а.с.21, т.1).

05 березня 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, яким сторони підтвердили факт того, що позикодавець передав 16 вересня 2005 року, а позичальник прийняв 120 000 доларів США для придбання нерухомості, а саме квартири у місті Києві, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до підписання цього договору 16 вересня 2005 року (а.с.22 т.1).

У лютому 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 звернулися до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. В свою чергу, ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання договорів позики недійсними.

Останнім рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2022 року у справі №359/950/16 позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 задоволено частково. Зокрема, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 1 410 000 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання договорів позики недійсними - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2022 року в оскаржуваній частині залишено без з мін.

Зі змісту рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2022 року вбачається, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, суд виходив із того, що наданими позивачами доказами не доведено, що договори позики були укладені в інтересах сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а тому зобов`язання по поверненню позики виникло виключно у ОСОБА_4 . Підстави для стягнення з ОСОБА_1 боргу за договорами позики відсутні. Суд зауважив, що в розписках та договорах позики відсутній підпис ОСОБА_1 , що свідчить про те, що їй не було відомо про укладення договорів позики. Крім того, суд виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що отримані в борг кошти ОСОБА_4 витратив на придбання квартири АДРЕСА_2 . Суд дійшов висновку, що наявними у матеріалах справи доказами не доводиться, що ОСОБА_1 знала та надавала згоду ОСОБА_4 на отримання грошових коштів у позику, зокрема, від ОСОБА_9 . Крім того, позивачі не надали належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_4 саме за кошти, отримані ним у позику, а, відтак, і того, що ці кошти використані ОСОБА_4 в інтересах сім`ї. Натомість, наявні в матеріалах справи докази не свідчать про неспроможність ОСОБА_1 купити квартиру за власні кошти, виходячи з доходів наявних у неї на депозитному рахунку.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з положеннями ст.65 СК Українидружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Установивши, що позичені грошові кошти, які одержані від ОСОБА_9 не були використані ОСОБА_4 в інтересах його сім`ї, позивачка ОСОБА_1 не була стороною оспорюваних договорів позики та внаслідок їх укладення у неї не виникло жодних зобов`язань, а відтак, не були порушені її права та інтереси, зважаючи, що нею не доведено наявність обставин, що можуть бути підставою недійсності правочину, передбачених ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю.

Крім цього, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для укладення договору позики, за яким позичальником виступає один з подружжя, отримання згоди другого з подружжя, а саме, ОСОБА_1 не потрібне, оскільки ці правочини не стосуються спільного майна подружжя, а ОСОБА_4 , який позичив кошти, не розпоряджався спільним майном подружжя, а став учасником зобов`язальних правовідносин.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №462/2662/20. Схожий за змістом висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі №755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі №133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі №521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі №522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі №522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі №333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі №619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі №133/2718/18.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності її згоди на укладення договору позики, належна оцінка яким надана судом першої інстанції та з якою погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що про недійсність розписки від 16 вересня 2005 рокута договору позики від 05 березня 2013 року свідчить те, що вони складені напередодні звернення ОСОБА_9 із позовом до суду щодо стягнення із ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, відхиляються колегією суддів з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 279/3812/21, Верховний Суд зазначив, що у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

Верховний Суд зазначив, що договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Отже, договір позики є укладений з моменту передання грошей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі, складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14).

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (такі правові висновки сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19)).

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачка не довела, що розписка та договір позики мають характер фіктивності, оскільки під час розгляду справи не встановлено обставин про те, що на підставі положень ст.234 ЦК України договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність нотаріального посвідчення оспорюваного правочину, оскільки судом першої інстанції встановлено, що внаслідок його укладення у неї не виникло жодних зобов`язань, а відтак, не були порушені її права та інтереси.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Строєва Олексія Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 червня 2024 року.

Головуючий

Судді: