ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3279/24 Справа № 229/5058/21 Суддя у 1-й інстанції - Лебеженко В. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.

секретар судового засідання Бортник В.А.

сторони справи

позивач - ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дружківського міського суду Донецкої області від 18 грудня 2023 року, ухваленого суддею Лебеженком В.О. в м.Дружківка, Донецької області, повний текст судового рішення складено 22 грудня 2023 року,

УСТАНОВИВ

16 вересня 2021 року позивач ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа» звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію.

22.11.2021 року від відповідача до Дружківського міського суду Донецької області надійшла зустрічна позовна заява, про визнання договору приєднання № 11 незаконним.

13.12.2021 року від відповідача до Дружківського міського суду Донецької області надійшла зустрічна позовна заява про збільшення позовних вимог. В якому просить визнати недійсним правочин договору приєднання "Про надання послуг з теплопостачання на опалений період 2020р.-2021р." укладений між ОСОБА_1 та ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа».

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 01 лютого 2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа» прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплову енергію, розгляд справи було призначено за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Ухвалою суду від 11.12.2023 року позовну заяву ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надану теплову енергію було залишено без розгляду.

Рішенням Дружківського міського суду Донецкої області від 18 грудня 2023 року відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа», про визнання недійсним правочин договору приєднання "Про надання послуг з теплопостачання на опалений період 2020р.-2021р." укладений між ОСОБА_1 та ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа».

ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

При цьому скаржник зазначає, що він ніколи не укладав договір з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа» та йому не надавали договору приєднання для ознайомлення та укладення на 2020-2021 роки. Вказує, що такий договір приєднання наданий первісним позивачем по справі і він з ним ознайомився наприкінці 2021 року, доказів того, що цей договір був укладений немає, це видумка позивача ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа».

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як видно з матеріалів справи позивачем було розроблено договір у відповідності до «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення».

Інформація про розміщення тексту договору на офіційному сайті ОКП «Донецьктеплокомуненерго» hpp://kpdtke.com.ua, опублікована в газеті «Урядовий кур`єр» та Дружківський робочий, на інформаційному стенді в абонентському відділі та пунктах прийому виробничої одиниці за адресою: м.Дружківка, вул.Космонавтів, 39 , вул.Космонавтів, 15а , вул.Космонавтів, 52а, вул.Соборна, 15а .

Договір приєднання про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води Обласним комунальним підприємством «Доецьктеплокомуненерго», укладався між ОКП «Доецьктеплокомуненерго», що є виробником послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для населення в розумінні ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», в особі директора ВО ОКП «Доецьктеплокомуненерго» та особою (власником, співвласником, наймачем, орендарем, користувачем, балансоутримувачем будинку, квартири, житлових приміщень у багатоквартирних будинках, будинках, спорудах, які приєднані до теплових мереж ОКП «Доецьктеплокомуненерго» і в яких послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню надаються виробничими одиницями ОКП «Доецьктеплокомуненерго».)

Позивач у позові зазначив, що за весь період, який підлягає стягненню, боржник на адресу позивача з письмовими заявами, щодо укладання договору у письмовій формі або заявами з незгодою з деякими пунктами договору не звертався.

Однак відповідач ОСОБА_1 у зустрічній позовній заяві зазначив, що звертався на адресу позивача щодо зазначеного договору та отримав договір приєднання. Але доказів того що він звертався на адресу позивача не надав.

Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову, виходив з того, що обставини, наведені відповідачем ОСОБА_1 для визнання недійсним оспорюваного договору не знайшли свого підтвердження, тому відсутні підстави для задоволення вимог, оскільки ці вимоги є похідними та можуть бути застосовані як наслідки недійсності правочину. Відповідачем ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами, що оскаржуваний договір вчинявся позивачем під впливом обману з боку позивача, що вплинуло на його волевиявлення, тому відсутні правові підстави для визнання договору недійсним.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції та не погоджується з доводами ОСОБА_1 викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Ст . 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положенням ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивачем було розроблено договір у відповідності до «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». Інформація про розміщення тексту договору на офіційному сайті ОКП «Донецьктеплокомуненерго» hpp://kpdtke.com.ua, опублікована в газеті «Урядовий кур`єр» та Дружківський робочий, на інформаційному стенді в абонентському відділі та пунктах прийому виробничої одиниці за адресою: м. Дружківка, вул. Космонавтів, 39 , вул. Космонавтів, 15а , вул. Космонавтів, 52а, вул. Соборна, 15а .

Договір приєднання про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води Обласним комунальним підприємством «Доецьктеплокомуненерго», укладався між ОКП «Доецьктеплокомуненерго», що є виробником послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для населення в розумінні ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», в особі директора ВО ОКП «Доецьктеплокомуненерго» та особою (власником, співвласником, наймачем, орендарем, користувачем, балансоутримувачем будинку, квартири, житлових приміщень у багатоквартирних будинках, будинках, спорудах, які приєднані до теплових мереж ОКП «Доецьктеплокомуненерго» і в яких послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню надаються виробничими одиницями ОКП «Доецьктеплокомуненерго». )

Таким чином, відсутність письмового договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати спожитих послуг.

Частина 1 статті 6 Закону №2189-VIII встановлює, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Частина 2 статті 6 Закону №2189-VIII передбачає, що виконавцями послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.

Пункт 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно норм до ст.630 ЦК України, договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

Згідно ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Якщо вимога про зміну або розірвання договору пред`явлена стороною, яка приєдналася до нього у зв`язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору.

Також, згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Окрім того, відповідно до ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Так, відповідно до згаданих вимог закону виконавець зобов`язаний підготувати для кожного із споживачів індивідуальний договір (фактично договір приєднання) на основі типового договору та надіслати примірник такого договору споживачу для підписання. Споживач же зобов`язаний такий договір (на основі типового, який відповідає умовам типового та вимогам закону) підписати. Все таки законодавець надає певну свободу вибору для споживача з метою захисту його прав та інтересів надаючи споживачеві можливість не погоджуватися із надісланим договором, у випадку якщо такий не відповідає умовам типового. Надає можливість подавати свої заперечення, зауваження, тощо з цього приводу. Для цього споживачу надано місячний термін з дня внесення проекту договору. Крім цього, слід вважати, що будь-які претензії з приводу неотримання послуги, отримання послуг неналежної якості, не у повній мірі, тощо можуть бути подані відповідно до норм закону лише в межах укладеного договору, який знову ж повинен відповідати умовам типового.

Отримання ж пропозиції укласти договір (його проекту); ненадання жодних заперечень з приводу отриманого проекту договору у визначений законом строк; обов`язок споживача щодо укладення договору на основі типового; відсутність претензій, заперечень з приводу отримання послуг з теплопостачання, - відповідно до вказаних вище вимог закону, зокрема, ст.642 ЦК України, слід вважати бездіяльністю, що свідчить про бажання та прийняття пропозиції укласти договір. Та вказане слід вважати виникненням між сторонами фактичних договірних стосунків на основі умов типового договору про надання послуг з централізованого опалення (теплопостачання) зі всіма наслідками договірних стосунків між сторонами, про які йшлося у вказаних нормах закону та йдеться в умовах надісланого договору на основі типового.

Судовм встановлено, що за весь період, який підлягає стягненню, боржник на адресу позивача з письмовими заявами, щодо укладання договору у письмовій формі або заявами з незгодою з деякими пунктами договору не звертався.

Відповідач ОСОБА_1 у зустрічній позовній заяві зазначив, що звертався на адресу позивача щодо зазначеного договору та отримав договір приєднання, проте доказів того що він звертався на адресу позивача суду не надав.

Відповідно до пункту 39 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. №1198 споживач має право, зокрема, вибирати теплопостачальну організацію, а також відмовитися від послуг теплопостачальної організації, про що попереджає письмово теплопостачальну організацію в строк, передбачений договором.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а сааме зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Відповідач ОСОБА_1 , звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору, посилається на те що договір приєднання неналежно оформлений, не має умов, не ким не підписаний та не встановлена відповідальність особи, зазначений договір він не заключав та інші договори по теплопостачанню з порушенням прав споживача відмовляється заключати.

Згідно ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка, щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно п.2 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» вважається нечесною підприємницькою практикою і забороняється будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору

За змістом ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Цим самим Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає у введенні в оману споживачів.

Відповідно до положень ч.1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях позивача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17.

Колегія суддів вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи ОСОБА_1 , погоджується з висновком суду першої інстанції, що позива., пред`явивши зустрічний позов про визнання недійсним правочину договору з підстав, передбачених ст.ст.638, 640, 901 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», не надав належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях позивача, умислу на введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору. Відповідно судом, не можуть бути встановлені обставини, які б підтвердили вчинення з боку позивача дій, спрямованих на примушення відповідача до укладення договорів, створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання на проведення дій, які спонукали позивача укласти договір на умовах, невигідних відповідачу, як і не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення протиправних дій з боку позивача, що призвели до укладення відповідачем договору.

Судом встановлено, що умови договору позивачем були виконані належним чином.

З оспорюваного договору, видно, що назва договору відповідає його змісту, умови договору викладені коротко, лаконічно та не двозначно, щодо незгоди з даним договором відповідач не звертався, вчинивши дії, пов`язані з виконанням зобов`язань по договору, що вказує на усвідомлення позивачем на момент укладення правочину його правової природи та юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 за №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем заявлених зустрічних позовних вимог колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та за своїм змістом переважно спрямовані на переоцінку доказів.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених 375 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецкої області від 18 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 24 червня 2024 року

Головуючий:

Судді: