У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

Справа № 183/6521/24

№ 2-о/183/242/24

26 червня 2024 року м. Новомосковськ

Суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьонов Д. О., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання, утримання дитини та визначення місця проживання дитини, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, -

В С Т А Н О В И В:

21 червня 2024 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла вказана заява, в якій заявника адвокат Мусаєва Ю. В. просить встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 своєї малолітньої дитини ОСОБА_3 ; визначити місце проживання доньки з батьком за місцем фактичного проживання у АДРЕСА_1 .

В обґрунтування мети звернення до суду з заявою зазначає необхідність вирішення питання для того, щоб дитина не залишилася без догляду батька, а також виникнення у заявника необхідності юридичної фіксації факту самостійного виховання для виникнення обставин оформлення документів на дитину, переміщення дитини без згоди матері.

Вказану заяву передано головуючому судді 26 червня 2024 року.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд висновує таке.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Окреме провадження - це одностороннє провадження, в якому відсутній спір про право. Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану.

При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Як убачається з матеріалів заяви ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визначення місця проживання та самостійного виховання та утримання батьком малолітньої доньки. В обґрунтування своїх вимог заявник указує на те, що мати дитини, участь у вихованні та утриманні доньки не приймає, проживає окремо. Отже, ОСОБА_2 не виконує батьківські обов`язки щодо неповнолітньої дитини відтак, заявник є єдиною особою, що піклується, займається вихованням та повним утриманням неповнолітньої дитини.

Встановлення цього факту заявникові необхідно для подальшого оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується одним із батьків, а також можливості переміщення без документальної згоди матері, яка з дитиною не проживає, зняття з місця проживання.

При цьому жодних обставин існування перешкод у вирішенні ним питання щодо виховання, лікування, навчання дитини, чи неможливості надання дозволу матері на виїзд дитини без встановлення цього факту - заявником суду не зазначено і доказів такого до заяви не додано.

Суд зазначає, що саме по собі встановлення судом факту самостійного виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаного факту не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Так, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухилення його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. При цьому, одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Отже, захист порушених прав у зв`язку з невиконанням, не прийнятті участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за неповнолітнім є рівним для обох з них.Тому за неналежне виконання обов`язку щодо виховання дітей, передбачена відповідальність.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені у Сімейному кодексі України.

Такими до прикладу можуть бути право батьків на визначення місця проживання дитини, а такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тощо.

Також, суд звертає увагу на те, що заявник в заяві просить встановити факт самостійного виховання дитини без участі матері, зокрема, з метою оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги.

Порядок отримання соціальної допомоги визначено відповідними нормативно-правовими актами залежно від виду соціальної допомоги.

Державна соціальна допомога призначається у встановленому законом порядку та відноситься до компетенції відповідних органів державної влади як суб`єктів владних повноважень, які реалізують державну політику у сфері соціального захисту населення. Кабінет Міністрів України постановою від 27 грудня 2001 року №1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» затвердив відповідний Порядок, який визначає умови призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми. Пунктом 35 Порядку визначено обставини та умови для призначення допомоги, серед яких відсутнє рішення суду про встановлення факту самостійного виховання.

З огляду на зміст заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник прагне встановити у суді факт для отримання у майбутньому соціальних пільг та гарантій.

Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті другої Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Проте, посилань на те, що права, свободи чи інтереси заявника порушуються, не визнаються або оспорюються будь якою особою подана заява не містить. Жодних доказів того, що будь-яка із заінтересованих осіб порушує, не визнає чи оспорює права заявника, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, до вказаної заяви заявником суду не надано.

Дійсно, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Водночас, суд не може заміняти собою інші органи влади, на які покладено відповідний обов`язок (в даному випадку - Органи соціального захисту населення районних держадміністрацій або Мінсоцполітики, за умови подання через офіційний веб-сайт Мінсоцполітики, інтегровані з ним інформаційні системи органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування або Єдиний державний вебпортал електронних послуг (далі - Портал Дія)).

Отже, вимога про встановлення факту того, що заявник самостійно виховує дитину, не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про оскарження дій чи рішень щодо відмови компетентних органів у наданні соціальної пільги або незабезпечення соціальними гарантіями, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, вимоги заявника про встановлення факту спільного проживання та самостійного виховання і утримання батьком дитини не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст. 293, 315 ЦПК України.

До того ж вимоги про визначення місця проживання дитини не є вимогою, яка може розглядатися в порядку окремого провадження, оскільки нормами ч. 1 ст. 161 СК України чітко визначено, що суд має право вирішити спір між батьками, а не встановити такий факт.

Як убачається з ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Отже, враховуючи вищенаведене, з заяви вбачається спір про право, який виникає з сімейних правовідносин, пов`язаних із вихованням та проживанням дитини у зв`язку з чим у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання, утримання дитини та визначення місця проживання дитини слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 186, 260, 261, 293, 315 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В:

у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання, утримання дитини та визначення місця проживання дитини, заінтересовані особи ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради відмовити.

Роз`яснити заявникові право звернення до суду з позовом на загальних підставах.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга подається протягом 15 днів, починаючи з наступного за днем складення ухвали суду.

Ухвала в повному обсязі складена і підписана 26 червня 2024 року.

Суддя Д. О. Парфьонов