ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року та на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Голосіївського районного суду міста Києва, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Київської міської прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Державної казначейської служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Київської міської прокуратури, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 15 листопада 2023 року, просить стягнути з Держави Україна в особі Голосіївського районного суду м. Києва через ДКС України на користь позивача 90 600,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року у справі №752/25278/18 заяву ОСОБА_2 , що діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису задоволено частково; встановлено наступні заходи обмеження прав ОСОБА_1 та покладено на нього наступні обов`язки: заборонено наближатися на відстань ближче 500 м. до місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено наближатися на відстань ближче 500 м. до місця роботи ОСОБА_2 за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 72, під`їзд 3, поверх 3, офіс НОМЕР_1 ; заборонено особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборонено вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; обмежувальний припис видано строком на 6 місяців.

Вказує, що про наявність обмежувального припису дізнався випадково, рішення було ухвалено за його відсутності, судом не було його належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, без врахування всіх обставин справи, чим порушено конституційні права позивача та його малолітньої доньки.

Зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у справі №752/25278/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 , що діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису відмовлено.

Вважає, що протягом дії обмежувального припису до нього були застосовані обмеження, які порушили положення Конституції України, ст. ст. 1, 5, 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відтак з цього моменту у нього виникло право на відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Вказує на те, що позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у значних душевних стражданнях внаслідок неправомірних дій Голосіївського районного суду міста Києва він був позбавлений можливості продовжувати свій звичайний розклад життя, виховувати доньку, був змушений змінити місце роботи, відчував нервовий стрес, почуття тривоги, через розповсюдження недостовірних відомостей щодо позивача була погіршена його репутація.

Розмір моральної шкоди позивачем розраховано виходячи з наступного: відшкодування завданої моральної шкоди за дію обмежувального припису протягом 62 днів становить 40000,00 грн, а за розповсюдження недостовірної інформації про дію обмежувального припису та у подальшому не спростування її Голосіївським районним судом міста Києва, розмір моральної шкоди - 50 000,00 грн. Крім того, позивач був змушений звернутися за допомогою до психолога, вартість візиту до якого складає 600,00 грн., що є майновою шкодою.

За таких обставин, посилаючись на положення ст. 3, 56, 62 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 23, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст. ст. 1-3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року за клопотанням позивача залучено до участі у справі в якості співвідповідача Голосіївський районний суд м. Києва.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року відмовлено в позові ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Голосіївського районного суду м. Києва, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Київської міської прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

11 червня 2024 року від позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в який останній просив вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме витрат за проведення судової психологічної експертизи у справі у розмірі 14 338,80 грн. та поштових витрат за направлення копії позовної заяви до суду у розмірі 29,00 грн.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2024 року відмовлено в задоволені заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Голосіївського районного суду м. Києва, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Київської міської прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Не погодившись із такими судовими рішеннями, ОСОБА_1 22 липня 2024 року через систему Електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі, а також скасувати додаткове рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2024 року та вирішити питання розподілу судових витрат.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

На думку апелянта, районний суд не врахував, що обмежувальний припис вступив в силу негайно і діяв 62 дні і його оскарження не зупиняло його дію. Крім цього, наслідки його зафіксовані в судово-психологічній експертизі, яку суд не дослідив.

Таким чином, в період часу з 06 грудня 2018 року по 05 лютого 2019 року до позивача було застосовано обмеження, які порушили ряд статей Конституції України та норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стаття 1, 5, 6, 8. З цього моменту у нього виникло право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

ОСОБА_1 не мав можливості під час розгляду справи про скасування обмежувального припису висунути вимогу про стягнення моральної шкоди одночасно.

Зауважив про відсутність висновку Верховного Суду щодо стягнення моральної шкоди за дію обмежувального припису, який діяв незаконно. Постанови Верховного Суду, на які послався місцевий є нерелевантними до спірних відносин.

Зазначив, що оскаржує рішення місцевого суду по суті і тому вважає, що у разі скасуванні рішення від 06 червня 2024 року має бути переглянуто і додаткове рішення від 25 червня 2024 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року та на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Голосіївського районного суду міста Києва, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Київської міської прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвала про відкриття апеляційного провадження надіслана до електронних кабінетів Державної казначейської служби України, Голосіївського районного суду м. Києва та Київської міської прокуратури. За даними звітів про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, доставлено 16 вересня 2024 року, що відповідно до вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2024 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

14 жовтня 2024 року ОСОБА_1 через систему Електронний суд подав заяву про заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, у якій просив перейти до розгляду справи з викликом сторін.

Предметом розгляду цієї справи є майнова вимога (у тому числі моральна шкода визначена позивачем у грошовому еквіваленті) на загальну суму 90 600,00 грн.

Станом на 01 січня 2024 року тридцять розмірів прожиткового мінімуму становлять 90 840,00 грн = 3028*30.

Частина четверта статті 274 ЦПК України визначає виключний перелік справ, спори щодо яких не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, а саме: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Отже, з урахуванням предмету спору, обставин справи, обраного позивачем способу захисту, категорії та складності справи, обсягу та характеру доказів у справі, відсутності значного суспільного інтересу до справи, колегія суддів вважає недоцільним призначення справи до розгляду у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи, а тому відмовляє у задоволенні клопотання апелянта.

Щодо доводів апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року у справі №752/25278/18 заяву ОСОБА_2 , що діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису задоволено частково; встановлено наступні заходи обмеження прав ОСОБА_1 та покладено на нього наступні обов`язки: заборонено наближатися на відстань ближче 500 м. до місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено наближатися на відстань ближче 500 м. до місця роботи ОСОБА_2 за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 72, під`їзд 3, поверх 3, офіс НОМЕР_1; заборонено особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборонено вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; обмежувальний припис видано строком на 6 місяців.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі №752/25278/18, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 , що діє від свого імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису відмовлено.

На підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року у справі проведено судову психологічну експертизу, за висновками експертів КНДІСЕ №12959/21-61 від 06 липня 2023 року:

1. ситуація, що пов`язана з незаконним на думку позивача рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/25278/18 від 06 грудня 2018 року (держава Україна), а саме застосуванням обмежувального припису до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була для нього психотривмуючою;

2. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спричинені страждання (моральна шкода) під час дії рішення Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/25278/18 від 06 грудня 2018 року (держава Україна), а саме, обмежувального припису, що досліджується у справі;

3. ситуація, що пов`язана з розповсюдженням недостовірної інформації та в подальшому не спростованою Голосіївським районним судом м. Києва про дію обмежувального припису у справі №752/25278/18 від 06 грудня 2018 року (держава Україна) до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була для нього психотравмуючою;

4. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спричинені страждання (моральна шкода) під час розповсюдження недостовірної інформації та в подальшому не спростовано Голосіївським районним судом м. Києва про дію обмежувального припису у справі №752/25278/18 від 06 грудня 2018 року (держава Україна) (яку направив суд до Голосіївської адміністрації м. Києва та Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві), що досліджується у справі.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 , який є головою громадської організації «Батько має право» та знайомий з позивачем з 2018 року, повідомив, що позивач звернувся у 2018 року до громадської організації «Батько має право» за наданням правової допомоги щодо побачень із донькою. Свідок зазначив, що історію ОСОБА_1 він запам`ятав. Вказував, що колишня дружина позивача ОСОБА_2 зверталася до нього з проханням відмовити ОСОБА_1 у наданні правової допомоги, проте свідок пропонував примирення між сторонами, на що остання відповіла відмовою. Вважав, що позивач дуже поміркований щодо боротьби за свою доньку. Зазначав, що займався підготовкою позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, який у подальшому було забезпечено ухвалою суду та фактично одночасно було видано щодо ОСОБА_1 обмежувальний припис. Свідок зазначив, що протягом дії обмежувального припису стан позивача був пригнічений, а після його скасування ОСОБА_1 став спокійніший.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки чинним законодавством не передбачено такої правової підстави для відшкодування моральної шкоди фізичній особі як скасування рішення суду. Скасування судового рішення не тягне за собою передбачену відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди. Отже, суд дійшов висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з таким висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Стаття перша Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У цій справі, ОСОБА_1 обставини завдання йому шкоди обґрунтовує тим, що 06 грудня 2018 року Голосіївським районним судом м. Києва у справі №752/25278/18 застосовано до нього обмежувальний припис. Означене рішення в подальшому було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 09 липня 2020 року, та фактично діяло 62 дні.

Стаття 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» відносить до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України.

Відповідно до ч. 10 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються КК України та КПК України.

Оскільки предметом розгляду справи №752/25278/18 не було застосування до позивача обмежень, санкцій кримінально-правового чи кримінально-процесуального характеру, місцевий суд правомірно вважав незастосовним до спірних правовідносин Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також положення частини першої статті 1176 ЦК України.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках завдання шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно з частинами першою, одинадцятою статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine)).

Подібний висновок висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі №6-3139цс16, в якій зазначено, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Закони України не передбачають розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 червня 2022 року у справі №686/21093/20, від 24 листопада 2021 року у справі №686/31901/19 та від 12 січня 2022 року у справі №760/8141/19.

Приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №454/3208/16-ц.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» (Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити процесуальні рішення судді інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за такі рішення є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Правові висновки щодо відповідальності судді чи суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №454/143/17-ц, від 21 листопада 2018 року у справі №757/43355/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі №489/5045/18, від 20 листопада 2019 року у справі №454/3208/16-ц.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За приписами частин першої, другої статті 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

З огляду на підстави та зміст позову, викладені вище мотиви та висновки, позов ОСОБА_1 до держави Україна саме в особі Голосіївського районного суду м. Києва про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, оскільки оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.

За таких обставин оскаржене рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до держави Україна саме в особі Голосіївського районного суду м. Києва про відшкодування матеріальної та моральної шкоди необхідно скасувати та в цій частині закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки такий позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи у судах).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (пункт 6.22), від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18 (пункт 35), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (пункти 25-28), від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20 (пункт 8.6)).

До участі у цій справі також залучено Державну казначейську службу України.

Водночас незалежно від участі у справі органу, через який вона бере участь у справі, належним відповідачем у справі є саме держава Україна.

Також залучення або незалучення до участі у спорах з державою Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є держава Україна, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року №641/8857/17 (пункт 64)). Тому у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди, немає необхідності визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 вказала, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Стаття 110 ЦПК України встановлює, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Колегія суддів критично оцінює висновок експертів КНДІСЕ №12959/21-61 від 06 липня 2023 року у справі, оскільки відомості зазначені у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року у справі №752/25278/18 не можуть вважатися недостовірною інформацією та такою, що підлягала спростуванню судом.

По суті єдиною підставою для відшкодування моральної шкоди позивач вважає процесуальну діяльність суду з розгляду справи, негативний для нього результат вирішення спору судом першої інстанції. Проте зміст процесуальних рішень суддів з вирішення по суті конкретних справ, певний результат розгляду справи не на користь сторони, подальше скасування судами вищої інстанції рішень судів нижчих інстанцій та ухвалення інших за змістом рішень не є тими підставами, які дають право на отримання стороною відповідного спору компенсації моральної шкоди за рахунок держави у зв`язку з несприятливим для нього вирішенням спору в суді відповідної інстанції.

За встановлених обставин, місцевий суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову в частині вимог ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, однак з підстав, які колегія апеляційного суду вважає частково помилковими, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині мотивів та підстав такого висновку відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2024 року.

У постанові від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 листопада 2023 року у справі №712/4126/22 відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ (п. 148).

За результатами апеляційного розгляду, рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди змінено в мотивувальній частині, а в частині вимог до держави Україна саме в особі Голосіївського районного суду м. Києва скасовано та закрито провадження у цій частині.

Отже, понесені ОСОБА_1 витрати покладаються на нього, відтак місцевий суд правомірно відмовив у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст. ст. 376, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Голосіївського районного суду міста Києва про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Голосіївського районного суду міста Києва про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова