Справа № 138/2766/22
Провадження №:2/138/35/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2024 м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області, в складі:

головуючого судді Київської Т.Б.,

за участю: секретаря Бугери І.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представників сторін ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним частини свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на майно в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із вказаним вище позовом, який мотивований тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В будинку проживає одна. Крім неї в будинку також зареєстрована, але не проживає колишня невістка ОСОБА_2 дружина її сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та з часу його смерті відповідач перестала бути членом її сім`ї. З початку 2021 року ОСОБА_2 почала співмешкати з сусідом позивача, який проживає у будинку АДРЕСА_2 , відповідач протягом півтора року не проживає у належному позивачу будинку, проте залишається зареєстрованою.

Враховуючи викладені вище обставини, позивач просить суд позбавити ОСОБА_2 права користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25.11.2022 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження.

26.12.2022 відповідач подала до суду відзив на позов, який мотивований тим, зокрема, що вона набула права проживання у спірному будинковолодінні, як член сім`ї позивачки та умов передбачених ст.405 ЦК України та ст.116, 156 ,156 ЖК України, які б давали підстави виселити її без надання іншого житла, не порушувала. А тому, виселення її без надання іншого житлового приміщення слід вважати порушенням її прав на житло. Крім того, позивачем не доведено той факт, що відповідач не проживає у будинку понад 1 рік без поважних причин та таку обставину вона не визнає, адже у вказаному будинку вона має свою кімнату де зберігає речі та проживає з 1987 року (понад 35 років), оскільки іншого житла не має. Враховуючи викладене, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

26.12.2022 до суду надійшов зустрічний позов про визнання права власності на майно в порядку спадкування, який мотивований тим, що 23.05.1987 між відповідачем та ОСОБА_5 (сином позивача) було укладено шлюб. З вказаного часу вони проживали однією сім`єю разом з батьками чоловіка та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 адреса змінювалась) у м.Могилів-Подільський Вінницької області. Власником будинку був батько її чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Як наслідок, ОСОБА_5 успадкував після свого батька частину спірного будинковолодіння в силу закону, а іншу частину майна успадкувала позивач з тих же самих підстав. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер та після його смерті відкрилась спадщина, а саме на належну йому частину спірного будинку, яку у свою чергу успадкували відповідач та позивач. Спадкова справа не заводилась, оскільки ОСОБА_5 за життя не оформив спадщину після смерті батька. Таким чином, відповідач має право на частину, а позивач на частини спірного будинковолодіння, адже проживали зі спадкодавцем на час його смерті.

Враховуючи викладене вище, позивач за зустрічним позовом просить суд у первісному позові відмовити та визнати недійсним в частині свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.08.1992 зареєстроване в реєстрі за №2-289, право власності на яке зареєстровано на підставі дублікату свідоцтва про спадщину, серії та номер 2-330 виданий 04.11.2022, видавник державний нотаріус Державного нотаріального архіву Вінницької області Болотнова М.М., припинивши право позивача у вказаній частині, а також визнати за нею право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Від позивача до суду надійшов відзив на зустрічний позов, який мотивований тим, зокрема, що нею не заперечується той факт, що відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі з її сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і що на день його смерті вона була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 . Стосовно вимоги про визнання права власності у порядку спадкування, зазначила, що після смерті її чоловіка ОСОБА_6 відкрилась спадщина на частину будинку. Спадкоємцями на спадкове майно залишилися як дружина померлого та двоє її синів ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . Спадщину вони не прийняла та не претендували на неї, у звязку з чим свідоцтво про право на спадщину було видано тільки їй.

07.02.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, яка мотивована тим, зокрема, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 після смерті якого відкрилась спадщина на спірний житловий будинок. В силу вимог ч.1 ст.529 ЦК Української РСР (положення якої діяли на той час) спадкоємцями за законом після його смерті були його дружина та два сини. Зважаючи на те що позивач та син ОСОБА_8 на момент смерті проживали разом з ним та фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, а тому вони вважаються такими, що прийняли спадщину. Син ОСОБА_9 разом з батьком на момент його смерті не проживав та після відкриття спадщини не вступив в управління чи володіння спадковим майном, з огляду на це він вважається таким, що відмовився від спадщини в силу ч.2 ст.553 ЦК УРСР, що також визнається самим же позивачем у своєму відзиві на зустрічний позов. Крім того, доказів того, що ОСОБА_5 відмовився від спадщини позивач не надає. Також, після смерті чоловіка та відкриття спадщини, позивач не звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, не заявила про віднесення спірного житлового будинку до спільного майна подружжя та про належність їй його частки, тому спірний будинок увійшов до складу спадщини в цілому.

24.01.2023 до суду надійшла заява представника відповідача про зміну (доповнення) предмету позову, в якій, зокрема, доповнено мотиви зустрічного позову, а саме, що ОСОБА_1 під час оформлення спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_6 , приховала від нотаріуса наявність іншого спадкоємця першої черги за законом, а саме сина спадкодавця ОСОБА_5 , який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Зважаючи на викладене, просить окрім заявлених позовних вимог також ухвалити рішення, яким встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 .

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25.01.2023 постановлено здійснити перехід до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження та розпочати підготовче провадження у справі.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14.06.2023 прийнято зустрічний позов та об`єднано в одне провадження первісний та зустрічний позови.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11.07.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26.12.2023 витребувано інвентаризаційну справу на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити у повному обсязі. Зазначили, зокрема, що відповідач з 2021 року не проживає у належному позивачу будинку, участь в утриманні будинку не бере. Будинок позивач побудувала разом з чоловіком. Лише після того, як її чоловік у 1991 році помер її син ОСОБА_8 та його дружина почали проживати разом з нею, однак на момент смерті чоловіка син з дружиною проживали в селі на батьківщині відповідача. У 1997 році син разом зі своєю дружиною поїхали на заробітки в ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її старший син і саме після цього менший син ОСОБА_8 повернувся додому. Перешкод у проживанні відповідача у будинку позивач не чинила. Починаючи з грудня 2020 року відповідач лише один раз приходила до будинку і потім 2 роки взагалі не з`являлась. Також, зазначили, що син ОСОБА_8 спадщину після смерті батька не прийняв, як і його старший брат, оскільки, ні на момент смерті у будинку не проживали, ні протягом шести місяців після того.

Відповідач та її представник в судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримали, в задоволенні первісного позову просили відмовити, мотивуючи це тим, що позивач чинить перешкоди відповідач у користуванні майном, у зв`язку з чим вона була змушена змінити місце проживання. Відповідач проживала у спірному будинку протягом 32 років. В 2018 році помер її чоловік ОСОБА_8 , після чого влітку 2020 року вона поїхала на роботу до Польщі та перебувала там до жовтня 2020. Після повернення сторони спору нормально спілкувались та вели домогосподарство, але через місяць позивач почала виганяти її з будинку. Саме ці обставини змусили жити відповідача у племінниці в селі, згодом у подруги та на даний час вона проживає у сусіда ОСОБА_10 . Також повідомила, що проживала в будинку з 1987 року, однак докази її реєстрації в даному житлі є лише з 1997. Разом з нею зареєстровані були позивач, батько чоловіка та його брат, однак останній там не проживав, а жив в іншому місті. Крім того, після смерті батька чоловік ОСОБА_8 заяву до нотаріуса не подав, однак вступив в управління майном, так як проживав там та забрав батькові речі, а тому спадщину після батька прийняв.

Заслухавши думку сторін спору та їх представників, розглянувши первісний та зустрічний позов, відзиви на позови, відповідь на відзив, оцінивши докази в їх сукупності суд дійшов такого висновку.

Встановлено, що 07.08.1954 ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_11 . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_12 ». Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (Т.1., а.с.134).

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_5 , батьками якого є ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (Т.2. а.с.17).

23.05.1987 ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_13 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_12 ». Дана обставина підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (Т.2. а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 (Т.1. а.с.133).

Як слідує з матеріалів спадкової справи №118/1992 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 спадщину прийняла лише позивач. Слід звернути увагу на те, зокрема, що поміж іншого в заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину позивач зазначила, що інших спадкоємців окрім неї немає. Також, в матеріалах справи відсутні свідоцтва про народження синів, як і відсутні їх заяви щодо прийняття чи відмови від спадщини. Тобто, вказані матеріали спадкової справи свідчить, що нотаріусу не було відомо про наявність інших спадкоємців.

05.08.1992 ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_14 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з житловою площею 41,3 кв.м., з надвірними спорудами, сарай прибудова а3, літня кухня Б, вбиральня В, вимощення І., огородження І. Дана обставина підтверджується дублікатом свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 04.11.2022 державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Вінницької області (Т.1. а.с.7).

Номер будинку з 99 змінився на 113, згідно нумерації проведеної в 1997 році затвердженої рішенням Могилів-Подільської міської ради №382 від 25.12.1997, що підтверджується довідкою КП «Могилів-Подільське МБТІ» №877 від 18.10.2021 (Т.1. а.с.8).

Як слідує з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №314996361 сформованого 14.11.2022 позивач зареєструвала право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна площа становить 71.2 кв.м., житлова площа 52,4 кв.м. Право власності зареєстроване на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину виданого 04.11.2022 (Т.1. а.с.9).

З наданих до суду документів слідує, що існує розбіжність у житловій площі спірного будинку, оскільки у свідоцтво про право на спадщину за законом вона становить 41,3 кв.м., тоді як право власності позивача зареєстровано на 52,4 кв.м. житлової площі даного будинку.

Як слідує з довідки №4 від 10.01.2022 техніка з інвентаризації нерухомого майна, загальна площа житлового будинку по АДРЕСА_1 змінилась з 73,1 кв.м. на 71, 2 кв.м., за рахунок вилучення площі приміщення ІІ вхід в підвал з загальної площі будинку. Житлова площа житлового будинку змінилась з 41,3 кв.м., на 52,4 кв.м., за рахунок переобладнання не пов`язаного з порушенням капітальних стін (кухня переобладнана в житлову кімнату). Знесено відмостку літ. «І», збудовано хвіртку літ. «2» (Т.1. а.с.222).

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 (Т.1. а.с.14).

Як слідує з витягу з реєстру територіальної громади №2022/002136785 від 16.12.2022 ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , у період з 31.01.1997 по 25.11.2018 (Т.2. а.с.15) та знятий з реєстрації, як померлий, що також підтверджується відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління ДМС України у Вінницькій області №13/19882 від 21.12.2022 (Т.2. а.с.21).

Також, в матеріалах справи наявна форма П-2 КП «Могилів-Подільська фабрика нетканих матеріалів, з якої слідує, що ОСОБА_5 13.09.1983 був прийнятий на роботу слюсаром-ремонтником та 05.06.1990 був звільнений у зв`язку з переходом на інше підприємство (Т.2. а.с.31-32).

Згідно наданих до суду копій форми №1 на видачу паспорта ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від 09.10.1978 та від 22.01.1997 місце проживання його зазначено як АДРЕСА_4 (Т.2. а.с.39-40).

Проти того факту, що ОСОБА_5 був зареєстрований на момент смерті батька у вказаному вище будинку позивач не заперечувала, а лише стверджувала, що він не проживав там в той час, що в свою чергу не було доведено. Єдина свідок зі сторони позивача хто про це стверджував була ОСОБА_15 , однак свідки зі сторони відповідача зазначили, що відповідач ніколи в селі не жила, а лише їздила до батьків допомагати по господарству.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Крім того, в матеріалах справи наявна довідка Чернівецької селищної ради №1331 від 12.07.2023, з якої слідує, зокрема, що згідно з погосподарськими книгами за 1991-1992 роки гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Абрамівська Долина Чернівецького району Вінницької області у період з 01.01.1991 по 31.12.1992 не проживали та не рахуються за жодним з будинковолодінь на території села (Т.1. а.с. 114-115).

У вказаному вище будинку окрім позивача також зареєстрована відповідач. Дата реєстрації з 31.01.1997, що підтверджується довідкою №3510 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 09.09.2022 (Т.1. а.с.15).

В матеріалах справи також наявна довідка голови квартального комітету №8 «Лісний» від 19.12.2022 в якій зазначено, зокрема, що відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , однак не проживає з грудня 2020 року (Т.1. а.с.27).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 надала показання зазначивши, зокрема, що позивач є її свекрухою, а відповідач є жінкою ОСОБА_5 , який був рідним братом її чоловіка. Також, зазначила, зокрема, що на момент смерті ОСОБА_6 відповідач з ОСОБА_5 постійно проживали в селі Абрамівська Долина Чернівецького району Вінницької області. Батько ОСОБА_6 помер на очах її чоловіка у своєму будинку та після чого він поїхав за братом ОСОБА_5 , щоб забрати його в місто на похорони. На момент смерті ОСОБА_5 вони з дружиною вже проживали в будинку з позивачем, протягом приблизно 3-5 роки., однак останніх три роки відповідач проживає у будинку по сусідству.

Свідок ОСОБА_15 надала поканання, зокрема, що позивач є її знайомою ще з 1979 року. Зазначила, зокрема, що на момент смерті ОСОБА_6 відповідач разом з сином позивача проживали в селі. Після смерті батька вони виїхали до Москви та довгий час проживали там. Після повернення проживали в будинку з позивачем до смерті ОСОБА_8 та через деякий час відповідач почала проживати будинком нижче.

Свідок ОСОБА_17 надав показання, зокрема, що позивач є його сусідкою. З ОСОБА_5 вони товаришували та проживали по сусідству. Будинок він придбав у 2003 році та з того часу йому знайома сім`я ОСОБА_12 . ОСОБА_8 на той час там не проживав та перебував у Москві, однак після хвороби матері повернувся. На даний час відповідач проживає будинком нижче.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні надала показання, зокрема, що працює головою квартального комітету «Лісний» з 2008 року. 30 років пропрацювала в Житловокомунгосп, а тому знає всіх людей. Відповідач також працювала там деякий час. У вересні 2022 Клавдія прийшла до неї для того, щоб виписати невістку та повідомила, що ОСОБА_19 проживає у сусіда ОСОБА_10 . Згодом позивач привела свідків і вона виписала їй довідку про те, що ОСОБА_19 не проживає у будинку.

Свідок ОСОБА_20 надала показання зазначивши, зокрема, що з позивачем та відповідачем вона перебуває у дружніх стосунках. З сім`єю ОСОБА_12 знайома з 1990 року. Відповідач починаючи з дня їхнього знайомства проживала по АДРЕСА_1 , а також у вказаному будинку проживали батьки ОСОБА_8 . Періодично вони відвозили відповідача та її чоловіка в село, оскільки у них там був город та іноді допомагали їм з огородництвом. Після смерті ОСОБА_5 ставлення позивачки до відповідача змінилось та вона почала перешкоджати їй у проживанні у вказаному вище будинку не пускаючи до будинку. Додатково повідомила, що відповідач з чоловіком їздили на заробітки та зароблені кошти завжди вкладали в благоустрій цього будинку.

Свідок ОСОБА_21 надала показання, зокрема, що є племінницею відповідача. До ОСОБА_12 вона часто приїздила в гості до будинку по АДРЕСА_1 , де проживали дід ОСОБА_22 , дядько ОСОБА_8 , баба ОСОБА_23 та ОСОБА_19 . Позивач з відповідачем жили добре, як невістка та свекруха. Після смерті ОСОБА_8 і похорону позивач з відповідачем спілкувались нормально, але після того як ОСОБА_19 поїхала до ОСОБА_24 і повернулась то ОСОБА_23 почала виганяти її з будинку, мотивуючи це тим, що там проживає її онука з дітьми. ОСОБА_19 захворіла і на деякий час вона забрала її до себе, а потім привезли додому. Сусід ОСОБА_25 пустив відповідача до себе пожити.

Свідок ОСОБА_25 надав показання, зокрема, про те, що з сторонами у справі він знайомий давно, оскільки проживає по сусідству у будинку АДРЕСА_5 . Його батько був другом ОСОБА_6 . У 1987 році відповідач одружилась з ОСОБА_8 . Знає, що за життя батько ОСОБА_8 хотів, щоб будинок залишився йому. Після смерті ОСОБА_5 в будинку з`явилась ОСОБА_16 з онуками Клавдії, однак до цього свідок їх там взагалі ніколи не бачив. Також, його покійна дружина часто ходила в гості до позивача та потім йому розповідала, що вона хоче вигнати ОСОБА_26 з дому та про те, що вони постійно сварились на цій підставі. У 2021 році він побачив, як відповідач сиділа на чемоданах і плакала, а тому він дозволив їй пожити у нього так як у нього будинок на два входи. ОСОБА_8 інколи наймав його для того, щоб допомагати йому ставити вікна у будинку. З 1987 року, та до смерті ОСОБА_8 , він з дружиною жив у вказаному будинку, однак позивач вигнала відповідача з будинку. При цьому, йому відомо, що відповідач з чоловіком в селі не жили, оскільки свідок постійно бачив їх по сусідству. Коли помер ОСОБА_22 , то ОСОБА_8 працював на ватній фабриці, після чого до 2002 року працював на приладо-будівному заводі.

Свідок ОСОБА_27 надала показання, зокрема, що з відповідачем вона перебуває у дружніх стосунках. Позивача вона також знає. Неодноразово приходила до відповідача в гості на різні свята. Після смерті ОСОБА_8 позивач почала не пускати відповідача до будинку на підставі чого у них постійно відбувались сварки. Декілька разів ОСОБА_19 ночувала у свідка, оскільки їй не було де залишитись. Згодом відповідач поїхала в Польщу та після повернення також ночувала у неї, оскільки ОСОБА_23 так і не пускала її до будинку. Поки ОСОБА_8 був живий все було нормально. Також, у період з 2018 по 2021 в будинку проживала онучка Клавдії.

Свідок ОСОБА_28 в судовому засіданні надав показання, зокрема, що з ОСОБА_29 та ОСОБА_23 він проживав по сусідству 19 років до 1995 року по АДРЕСА_6 . На момент смерті ОСОБА_6 у будинку проживали позивач, а також ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_19 , однак саме в той день вони були в селі і як дізнались про смерть батька то повернулись. В село вони їздили допомагати батькам відповідача. Ще за життя батька вони збудували гараж, а після його смерті проводили каналізацію в будинок.

Згідно із ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності визначається у порядку визначеному законом.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилась спадщина. В матеріалах справи наявні договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки посвідчений Могилів-Подільською державною нотаріальною конторою 09.08.1962, запис в реєстрі №3887 та зареєстрований в Могилів-Подільському міжміськбюро технічної інвентаризації 02.02. 1974 під номером 2469, з якого слідує, що він був титульним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_7 , з житловою площею 41,3 кв.м.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Такі ж самі положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження 61-13953св19).

Тобто, враховуючи дату одруження позивача та її чоловіка та дату придбання спірного майна вказаний вище будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , оскільки право власності на нього набуте під час їхнього шлюбу.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22.12.1995 року, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Згідно п.6 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» №4 від 24.06.1983 при встановленні в справі про поділ спадщини, що до її складу включено майно, придбане спадкодавцем у шлюбі разом з тим з подружжя, хто пережив іншого, суд визначає частку останнього у спільній власності і майно, що на неї припадає, за правилами статей 28, 29 КпШС ( 2006-07 ) і виключає його з того, що підлягає поділу між спадкоємцями. Якщо до складу спадщини включено не все майно, придбане у шлюбі, питання про визначення розміру частки дружини, що пережив іншого, вирішується з урахуванням частини майна, яке залишилося у нього.

Крім того, відповідно Закону УРСР «Про державний нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР № 45/5 від 31.10.75 (які діяли на день смерті ОСОБА_6 ) особа, могла звернутись до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя.

Стаття 52 Закону УРСР «Про державний нотаріат» передбачала, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя видається на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна.

Аналогічне положення закріплене в статті 71 Закону України «Про нотаріат».

Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.

Після смерті одно із подружжя, відкривається спадщини тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.

Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.

У разі, якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той з подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 у справі №130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19).

За встановленими у справі обставинами, спірний будинок належав на праві спільної сумісної власності подружжю позивача та її померлого чоловіка, а тому відповідно кожному з них належала 1/2 частина спірного майна, як частка у спільному сумісному майні подружжя, і зі смертю чоловіка позивача, її право власності на цю частину майна не припинилось. Зважаючи на це, нотаріусом безпідставно видано свідоцтво про право на спадщину на все майно. Те що позивач при зверненні до нотаріуса не вказала про те, що вказане вище майно є спільною сумісною власністю подружжя не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини, оскільки жодних дій, які б свідчили про те, що вона відмовилась від свого права власності у спільній сумісній власності подружжя вона не вчинила.

Відповідно до частини першої статті 548 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_6 ) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_6 ) передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_6 ) свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-167цс12 зроблено висновок, що «відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями статей 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину».

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 30.06.2020 у справі №145/1448/17 (провадження № 61-46925св18).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 25.03.2020 у справі №305/235/17 (провадження 61-11869ск19) зробив висновок, що під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається, як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Так, оцінюючи показання усіх свідків та зміст зазначених вище доказів суд приходить до переконання, що на момент смерті ОСОБА_6 у вказаному будинку, окрім позивача, також проживали, зокрема, його син та відповідач. Після смерті батька ОСОБА_5 продовжував користуватись вказаним вище будинком та проживати у ньому, брав участь у його покращені, про що, зокрема, стверджували допитані в ході судового розгляду свідки. Старший брат ОСОБА_5 був зареєстрований у вказаному будинку, однак там не проживав та позивач з відповідачем стверджували, що він спадщину після смерті батька не прийняв.

Зважаючи на вказані вище обставини суд дійшов висновку про доведеність факту прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті його батька, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а відтак після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняли як позивач, так і син померлого та частка кожного з них повинна становити 1/4, оскільки, як уже було зазначено вище до складу спадкового майна увійшло лише право власності на частку житлового будинку. Крім того, оскільки позивачу вже належало частина зазначеного будинку, то вона фактично стала володільцем частини будинку, а її син .

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ч.1 ст.356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Відповідно до ст. 1268, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом 6-місячного строку, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При цьому, необхідно мати на увазі, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, а часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщини на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Дана частка майна належала йому з моменту відкриття спадщини після батька, однак за життя він не отримав відповідного свідоцтва у нотаріуса.

Під час судового розгляду встановлено, що на момент смерті ОСОБА_5 з ним також були зареєстровані та проживали позивач та відповідач, які в свою чергу прийняли спадщину, оскільки постійно проживали із спадкодавцем, що не заперечувалось жодною із сторін.

За таких обставин, позивач та відповідач прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 та успадкували по частині вказаного вище спадкового майна та зважаючи на це, фактична частка у праві спільної часткової власності на будинок ОСОБА_1 становить 7/8, а ОСОБА_2 становить 1/8.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, оскільки, як встановлено під час судового розгляду відповідач успадкувала після смерті чоловіка право на 1/8 частини будинку і саме з приводу цього житла пред`явлено зустрічний позов. Більш того, як стверджує відповідач, а також підтверджується показами свідків, позивач самостійно створила умови за яких відповідач не проживала у вказаному вище будинку кілька останніх років починаючи з 2020 року та правила норми ст.405 ЦК України на яку посилається позивач у своєму позові, як на підставу позбавлення відповідача права користування житловим приміщення, не підлягає застосування до власників житла.

Зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, зважаючи на те, що за життя ОСОБА_5 набув права спільної часткової власності. На частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом прийняття спадщини після смерті його батька. Дана обставина встановлена судом під час розгляду даної справи, а тому як окрема позовна вимога вирішенню не підлягає, а лише слугує підставою для вирішення спору з приводу права власності на спірне нерухоме майно. Крім того, відносно померлих позовні вимоги не можуть заявлятись, так як померлі особи не мають цивільної процесуальної правосуб`єктності.

Також, оскільки після смерті ОСОБА_6 належне йому спадкове майно успадкували позивач та їх син ОСОБА_8 , в рівних частках, а після смерті ОСОБА_8 позивач та відповідач успадкували його майно також в рівних частках, то слід визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом в частині 1/8 частки цілого житлового будинку, яке було видано позивачу після смерті чоловіка та визнати за відповідачем, як одним із спадкоємців першої черги право власності на 1/8 частину вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст. 52 Закону УРСР «Про державний нотаріат», ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, статті 548, 549, 553 ЦК УРСР , ст. 356, 392, 1216-1218, 1226, 1261, 1268, 1270 ЦК України, ст. 81, 82, 141, 258, 260-262 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням відмовити.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане державним нотаріусом Могилів-Подільської міської державної нотаріальної контори Коріняк Л.М. на ім`я ОСОБА_1 05.08.1992, зареєстроване в реєстрі за №2-289, дублікат якого виданий 04.11.2022 державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Вінницької області Болотновою М.М., в частині 1/8 частки цілого житлового будинку з надвірними будівлями, площею 41,3 кв.м., сарай - прибудова "А3", літньої кухні "Б", вбиральні "В", вимощення "І", огородження "І", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (попередні номери 95, АДРЕСА_8 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,2 кв.м., житловою 52,4 кв.м.

В іншій частині позовних вимоги зустрічного позову відмовити.

Судові витрати за первісним позовом залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення. Учасник справи якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 19.01.2024.

Суддя: Т.Б.Київська