ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9740/24 Справа № 199/54/24 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря - Керімової-Бандюкової Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мельник Віталія Станіславовича на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просила позбавити батьківських прав відповідача відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивовано тим, що сторони з 14 січня 2014 року по 29 серпня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від сумісного шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини заробітку відповідача. Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 11 січня 2017 року було встановлено місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з його матір`ю, позивачем по справі.

Згідно з довідкою-розрахунком, заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01 січня 2024 року складає 148819.66 грн. Відповідач вихованням, матеріальним утриманням дитини не займається, з дитиною не спілкується, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа: Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради (місцезнаходження: м. Дніпро, пр. Мануйлівський, 31), про позбавлення батьківських прав - задоволені.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Мельник В.С. посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає те, що розгляд справи відбувся за відсутності відповідача, а тому він позбавлений можливості будь-яким чином висловити свою правову позицію. Відповідач не зміг особисто надати суду свої пояснення та докази з метою довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх заперечень та незгоду в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу в порушення ст. 360 ЦПК України іншими сторонами подано не було.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 січня 2014 року, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року (а.с. 16).

Від сумісного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів заробітку відповідача щомісячно (а.с. 16).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2017 року встановлено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з його матір`ю, ОСОБА_2 (а.с. 17).

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2023 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.164 КК України (а.с. 5).

Згідно з довідкою-розрахунком від 04 січня 2024 року, заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01 січня 2024 року складає 148 819 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) зі сплати аліментів у розмірі 107 581,87 грн.(а.с. 18).

Батько дитини - ОСОБА_1 життям дитини не цікавиться, не приділяє уваги вихованню, та розвитку дитини, не створює повноцінних умов проживання, матеріальним утриманням дитини не займається, не піклуються про стан його здоров`я, самоусунувся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків, що підтверджується його письмовою заявою (а.с. 36).

Згідно з висновком органу опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 19 березня 2024 року № 5/5-102 є доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 41-44).

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю.

Із положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України слідує, що суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Мамчур проти України» ("Mamchur v. Ukraine", заява №10383/09, рішення від 16 липня 2015 року, п. 100) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Також у рішенні від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» («Hunt v. Ukraine», заява №31111/04, п.п. 57-58) Європейський суд з прав людини вказав на те, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина.

У відповідності з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У відповідності до п.п.15 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.03.2007, № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 12.09.2019 року у справі № 638/6919/16-ц).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 24.06.2020 року у справі № 344/6374/18, від 08.04.2020 року у справі № 645/731/18, від 29.01.2020 року у справі № 127/31288/18, від 29.01.2020 року у справі № 643/5393/17, від 17.01.2020 року у справі № 712/14772/17, від 25.11.2019 року у справі № 640/15049/17, від 24.04.2019 року у справі № 331/5427/17, від 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , встановив, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно свого сина, а факт відсутності заперечень ОСОБА_1 проти позову про позбавлення його батьківських також свідчить про відсутність його інтересу до дитини, а тому дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо його сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і вважав, що такій захід буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Вказані вище обставини у своїй сукупності свідчать про те, що позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його сина ОСОБА_3 відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Сам по собі факт заперечення ОСОБА_1 проти позову про позбавлення його батьківських прав та подання ним апеляційної скарги не свідчить про його інтерес до дитини, який був відсутній протягом тривалого часу.

При цьому законодавець установив гарантії для осіб, позбавлених батьківських прав, у вигляді встановлення побачень з дитиною для осіб, позбавлених батьківських прав, (стаття 168 СК України) та процедури поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України).

Сімейні спори - це категорія спорів, яка потребує уважного та ретельного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, та оцінки відповідних доказів на підтвердження чи спростування таких обставин. Особливо вразливими є правовідносини щодо позбавлення батьківських прав, й саме дитина та забезпечення її як найкращих інтересів має бути в центрі уваги при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав.

Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, колегія суддів не знаходить підстав для того, щоб не погодитись з таким висновком, оскільки вважає його таким, що не суперечить інтересам дитини.

Закон не містить умов та не розрізняє поняття свідомого або не свідомого нехтування батьківськими обов`язками, оскільки вирішення питання про позбавлення батьківських прав здійснюється не як формальна процедура, що має суто юридичні наслідки, а як така, що здійснюється в найкращих інтересах дитини для забезпечення умов для гармонічного її розвитку.

Крім того, змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, оскільки відсутнє його волевиявлення та бажання на участь у житті сина, а тому наявні підстави для вжиття судом крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків - позбавлення батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у ній, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382,384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мельник Віталія Станіславовича- залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2024 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: