Справа № 128/4789/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2024 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Шевчук Л.П.,

при секретарі судового засідання Ружицькій І.В.,

за участі:

заінтересованої особи ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи адвоката Пунько І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , за участі заінтересованої особи ОСОБА_1 , про видачу обмежувального напису,-

в с т а н о в и в:

Представник заявниці ОСОБА_2 адвокат Білозор О.Л. звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису та просив видати обмежувальний припис строком на 6 місяців, відносно ОСОБА_1 , яким чиниться фізичне та психологічне насильство щодо ОСОБА_2 ..

Заява обгрунтована тим, що 17.07.2017 сторони зареєстрували шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . За час перебування в шлюбі ОСОБА_1 постійно вчиняв відносно ОСОБА_2 сімейне насильство психологічного та фізичного характеру. Вчиняв сварки, скандали, висловлювався нецензурними словами, принижував її честь та гідність, застосовував відносно неї фізичне насильство. Неодноразово наносив їй незначні ушкодження у вигляді синців, про що вона нікому не повідомляла, оскільки боялася чоловіка. Завжди йому пробачала його поведінку, намагаючись зберегти сім`ю задля того аби їх син ріс у повноцінній сім`ї. Траплялися неодноразові випадки, коли ОСОБА_1 наносив їй тілесні ушкодження внаслідок чого вона змушена була звертатися до лікарів. Так, 05.10.2018, під час сварки ОСОБА_1 штовхнув її та смикнув за руки внаслідок чого пошкодив зв`язки лівої кисті в ділянці зап`ястка, через що вона зверталася 07.10.2018 до лікарні, де їй встановили гіпсову імобілізацію на 10 днів. Лікарю вона повідомила, що отримала побутову травму. В період з 31.07.2021 по 14.08.2021 вона перебувала на стаціонарному лікуванні внаслідок її побиття ОСОБА_1 з діагнозом відкрита рана інших ділянок голови, але лікарям вона повідомила, що травму отримала в побуті. 14.05.2022 біля 19-30 год. ОСОБА_1 застосував до неї фізичну силу, внаслідок чого вона впала на підлогу від чого отримала забій зап`ястка та передпліччя зліва. За даним фактом вона також зверталася до лікарні і лікарям повідомила, що травму отримала в побуті. В період з 30.10.2022 по 01.11.2022 вона перебувала на стаціонарному лікуванні внаслідок побиття її ОСОБА_1 з діагнозом струс мозку, відкрита рана волосистої частини голови. Лікарям вона повідомила, що травму отримала в побуті. 20.02.2023 біля 21 год., в ході чергової сварки, ОСОБА_1 наніс їй тілесні ушкодження у вигляді забою правої половини грудної клітини, через що вона зверталася до лікарні, де лікарям повідомила, що травму отримала в побуті. 25.02.2023 ОСОБА_1 знову наніс їй тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин голови та обличчя, садна лобної ділянки справа, через що вона зверталася до лікарні. Окрім того, ОСОБА_1 неодноразово вчиняв відносно неї насильство психологічного характеру, через що вона зверталася до поліції, проте, через погрози з боку ОСОБА_1 вона забирала заяви. Після чергового нанесення тілесних ушкоджень 25.02.2024, в березні 2024 вона звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу та рішенням суду від 31.05.2024 їх шлюб було розірвано. Окрім того, постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 04.01.2024 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Однак, незважаючи на те, що їх шлюб припинено, ОСОБА_1 постійно її переслідує, вчиняє сварки, тероризує її телефонними дзвінками зі свого телефону та з невідомих номерів. Слідкує за нею, відстежує її автомобіль біля роботи та дому, підстерігає її, висловлює погрози на її адресу. Своїми діями ОСОБА_1 вчиняє насильство психологічного характеру. 21.09.2024 ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчергове вчинив відносно неї психологічне насильство, внаслідок чого вона викликала поліцію. Однак, почувши, що вона викликала поліцію, ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, сів за кермо та втік. В подальшому працівниками поліції було складено протокол відносно нього за ст. 130 КУпАП. Їй страшно в вечірній час виходити з роботи, чи з будинку, оскільки ОСОБА_1 може її підстерігати, їй страшно за своє життя та здоров`я.

Представником заінтересованої особи ОСОБА_1 адвокатом Пунько І.В. подано до суду клопотання про відкладення розгляду даною заяви, оскільки її клієнту лише 10.12.24 стало відомо про розгляд даної заяви та укладено угоду з адвокатом.

16.12.2024 представником заінтересованої особи ОСОБА_1 адвокатом Пунько І.В. подано до суду заперечення на заяву про видачу обмежувального припису, які обгрунтовані наступним.

Заявником на підтвердження викладених обставин не надано жодного належного та допустимого доказу. Із наданих медичних документів вбачається, що кожного разу травма отримана була в побуті, що спростовує твердження заявника про отримання травм від ОСОБА_1 .. За інформацією, що надана поліцією про звернення заявниці з приводу викладених у заяві обставин, взагалі вбачається, що заявницю двічі було притягнуто до відповідальності за завідомо неправдиве повідомлення про злочин. По факту звернення 25.02.2024 зафіксовано відсутність претензій один до одного, що свідчить про наявність конфлікту, а не про вчинення домашнього насильства. Щодо ситуації, яка мала місце 21.09.2024, то жодного насильства по відношенню до заявниці ОСОБА_1 не вчиняв, а сам факт звернення до поліції не є доказом вчинення такого насильства. Окрім того, звертаючись до суду із даною заявою 03.12.2024 та вказуючи, що у період з вересня по грудень 2024 ОСОБА_1 вчиняє відносно заявниці психологічне насильство, заявницею не надано жодного доказу тому. Долучені в якості доказів скріншоти з телефонної книги про дзвінки абонента вказаного як « ОСОБА_4 », не доводять, що їх вчиняв саме ОСОБА_1 .. До того, із даного доказу вбачається, що це абонент телефонував заявниці востаннє 21.09.2024. Докази з приміткою «немає ID абонента» за 30.10.2024, 31.10.2024, 01.11.2024 не доводять того, що вони здійснювалися ОСОБА_1 .. Жоден із скріншотів не підтверджує наявність розмови між абонентами. Таким чином, ОСОБА_1 жодних погроз чи будь-яких висловів на адресу заявниці не вчиняв, а всі їх розмови після розірвання шлюбу будувалися виключно на спільному синові, його потребах та погодження часу спільного дозвілля ОСОБА_1 із сином. При цьому ОСОБА_1 вже тривалий час телефонує виключно на телефон сина, а із заявницею спілкується лише щодо потреб дитини. Окрім того, ОСОБА_1 працює та у нього немає вільного часу для того аби слідкувати та переслідувати заявницю. З огляду на вищевикладене просила відмовити в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

В судове засідання заявниця ОСОБА_2 та її представник - адвокат Білозор О.Л. на з`явилися, представником подано до суду заяву, в якій він просив розгляд справи проводити у його відсутність та відсутність заявниці, заяву задовольнити. Також зазначив, що вважає, що подані представником заінтересованої особи заперечення на заяву не заслуговують на увагу, оскільки подані заявницею до заяви докази підтверджують викладені в заяві обставини. Окрім того, ОСОБА_2 ніколи не чинила ОСОБА_1 перешкод в спілкуванні із сином, а додані до заперечення докази не спростовують обставин, що викладені в заяві ОСОБА_2 , а навпаки їх підтверджують.

Заінтересована особа ОСОБА_1 та його представник адвокат Пунько І.В. в судовому засіданні заперечували щодо задоволення заяви з підстав, що викладені у запереченнях. Додаково вказали, що дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрвоаному шлюбі, який за рішенням суду від травня 2024 року розірвано. При цьому ОСОБА_1 не заперечував проти розірвання шлюбу. Фактично вони не проживають разом з 08.03.2024. З цього часу він проживає в АДРЕСА_1 . Працює в м. Вінниці менеджером по системному забезпеченню та щодня їздить з м. Хмільник до м. Вінниці на роботу та назад. Спочатку, після одруження, вони проживали в АДРЕСА_1 , де винаймали житло. В 2023 році проживали в АДРЕСА_2 , це житло належить матері заявниці. З приводу травм отриманих заявницею, то ОСОБА_1 пояснив, що йому не відомо за яких саме обставин вона отримала ці травми. Як пояснювала сама заявниця, то ці травми були від того, що вона впала зі стільця, перечепилася. На пропозицію відвести її в лікарню, заявниця не дозволяла йому це зробити, а самостійно їхала в лікарню. Після того, як вони перестали проживати разом, всі їх із заявницею спілкування відбуваються виключно з приводу дитини, її інтересів та потреб. Матеріальну допомогу на утримання дитини він надає добровільно, аліменти з нього не стягуються. Окрім того, 16.12.2024 відбулося засідання комісії із захисту прав дитини, де розглядалося питання участі батьків у вихованні дитини, але рішення ще немає. Він не переслідує заявницю та не має такого наміру, окрім того проживаючи в м. Хмільник, а працюючи в м. Вінниці, у нього на це немає часу. З приводу поданих представником заявниці записів телефонних розмов, то він не пам`ятає коли це відбувалося. Після розірвання шлюбу заявницею не надано жодних доказів того, що ним вчиняється будь-яке насильство. Також пояснив, що про наявність постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності Вінницьким районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП йому стало відомо після ознайомлення з матеріалами даної заяви з додаиками. В судове засідання він не викликався, має наміри оскаржити постанову.

Відповідно до ст. 350-5 ЦПК України, неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису; суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду.

Вислухавши пояснення заінтересованої особи ОСОБА_1 та його представника - адвоката Пунько І.В., вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.07.2017.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 31.05.2024 у справі №128/972/24 їх шлюб було розірвано (а.с. 11-13). З вказаного рішення суду вбачається, що саме ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. При цьому відповідач ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади №2023/003310351 від 27.04.2023 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до копії постанови Вінницького районного суду Вінницької області від 04.01.2024 у справі №128/4504/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу.

Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Відповідно до ч.1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України від 07.12.2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII). Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до ст. 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону № 2229-VIII, обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

За п.9 ч.1 ст.1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до пунктів 3, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Виходячи із загального обсягу доказів, які долучено заявником разом із заявою про видачу обмежувального припису, суд приходить до висновку, що заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї особисто внаслідок протиправних дій ОСОБА_1 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису.

Надані заявницею копії виписок зі медичних карт (а.с. 15-19) щодо її звернення до медичних установ у період з 07.10.2018 по 25.02.2024, тобто до моменту розірвання шлюбу між сторонами, містять інформацію, що травми заявницею отримані в побуті та не підтверджують факту їх отримання внаслідок протиправних дії ОСОБА_1 ..

Окрім того, сам факт звернення заявниці до органів поліції та видача термінового заборонного припису від 29.10.2023 свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, оскільки зміст даного припису не містить як викладення обставин вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо заявниці так і зазначення доказів такого насильства, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом № 2229-VIII. Інформація до припису внесена зі слів заявника.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29.08.2019 року у справі № 640/23804/18, від 02.09.2020 року 3 справі № 635/4854/19-ц та від 10.02.2021 року у справі № 761/49109/19.

Також суд не бере до уваги надані заявницею скріншоти телефонних дзвінків, адже даний доказ не доводить того, що дані дзвінки здійснювалися саме ОСОБА_1 на телефон ОСОБА_2 , що між ними відбувалася розмова та зміст цієї розмови (а.с. 41-48, 50).

Також суд не бере до уваги в якості доказів на підтвердження викладених у заяві обставин надані представником записи телефонних розмов, адже, з цього доказу неможливо встановити час коли такі розмови відбувалися, до розірвання шлюбу між сторонами чи після.

Так само, суд не бере до уваги в якості доказів на підтвердження викладених у запереченнях на заяву обставин, що надані ОСОБА_1 , запис телефонної розмови між ним та заявницею, оскільки така мала місце після її звернення до суду із даною заявою та зміст розмови зводиться виключно до спілкування про дитину.

Суд також зауважує, що одноразове притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (постанова Вінницького районного суду Вінницької області від 04.01.2024) не може свідчити про систематичність вчинення ним домашнього насильства відносно заявниці.

До того ж, з відповіді Відділу поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області від 08.10.2024 №15350/202-24, що надана на адвокатський запит представника заявниці - адвоката Білозора О.Л. (а.с. 14), вбачається, що при перевірці по базі ІКС ІПНП ВП №3 Вінницького РУП були зафіксовані наступні звернення ОСОБА_2 , а саме: ЄО №4499 від 02.07.2023 про те, що чоловік в стані алкогольного сп`яніння створює нестерпні умови для проживання. По даному факту на ОСОБА_2 було винесено постанову за ст. 183 КУпАП; ЄО №7566 від 12.10.2023 про те, що чоловік вчиняє насилля, по даному факту також було винесено на ОСОБА_2 постанову за ст. 183 КУпАП; ЄО №8046 від 29.10.2023 про те, що чоловік вчиняє насилля, по даному факту на ОСОБА_1 складено адміністративний матеріал за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП; ЄО №1440 від 25.02.2023 про те, що чоловік наніс тілесні ушкодження, по даному факту ОСОБА_2 надала заяву про те, що претензій ні до кого не має; ЄО №8755 від 21.09.2024 про те, що колишній чоловік вчиняє конфлікт та ЄО №8765 від 21.09.204 про те, що колишній чоловік в стані алкогольного сп`яніння чинить психологічне насилля. Дані звернення перебувають на розгляді, відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян".

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявниця не надала суду доказів, на підставі яких можна зробити висновки про наявність ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявниці, настання наслідків його вчинення, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису, суд дійшов до висновку що в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису слід відмовити.

Разом з цим, суд роз`яснює заявниці, що вона не позбавлена права повторно звернутись до суду із заявою про видачу обмежувального припису за наявності відповідних підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст. 81, 82, 350-1-350-8, 354-355 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

В задоволенні заяву ОСОБА_2 , за участі заінтересованої особи ОСОБА_1 , про видачу обмежувального напису - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Заявниця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканка АДРЕСА_3 ;

Заінтересована особа ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканець АДРЕСА_1 .

Суддя Л.П. Шевчук