Справа № 344/4401/24
Провадження № 2/344/1895/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Стефанюк Х.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю органу опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 , за участю органу опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про розірвання шлюбу, в якому просить розірвати шлюб між ним та ОСОБА_3 , зареєстрований 14.03.2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №332; неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити на проживання з ним, ОСОБА_1 .

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти надання часу для примирення з дружиною заперечив. Просив визначити місце проживання дітей разом з ним.

Відповідачем на адресу суду подано відзив на позов, у якому вона не заперечила проти розірвання шлюбу, щодо визначення місця проживання дітей покликалася на відсутність між нею та Позивачем спору з цього питання. Зазначила, що до грудня 2023 року діти проживали разом з нею в м. Гамбург в Німеччині, де для них було створено комфортні умови. Сам Позивач переконував дітей, щоб вони проживали в Гамбурзі, оскільки там безпечно і є можливість вчитися і розвиватися. На сьогоднішній день діти проживають в Україні, і Відповідач не чинить перешкод і не тисне на дітей, щоб вони повернулися до Німеччини, оскільки інтереси дітей вона ставить на перше місце. Питання про проживання дітей з нею Відповідач не ініціює.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу визнала в повному обсязі, просила їх задовольнити, на примирення не згідна; щодо визначення місця проживання дітей посилалася на відсутність між сторонами з цього питання.

Представником органу опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на адресу суду направлено заяву про розгляд справи без її участі та Висновок у справі щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судове засідання, призначене на 25.06.2024 року сторонами та їх представниками подано заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши та проаналізувавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 14.03.2009 року (а.с.8) сторони зареєстрували шлюб 14.03.2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №332.

У шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 03.03.2011 року (а.с.12) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 від 27.05.2014 року (а.с.11).

Посилаючись на небажання в подальшому зберігати сім`ю, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

За приписами ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч.2 ст.112 СК України).

Крім того суд звертає увагу на те, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

В ході розгляду справи Судом з пояснень сторін вбачається, що за час сімейного життя у них склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання та продовження шлюбних відносин. Позивач покликається на те, що сторони не проживають разом з весни 2022 року, з цього часу не ведуть спільне господарство, кожен з них живе своїм життям.

Відповідач в судовому засіданні підтримала намір розірвати шлюб, позовні вимоги про розірвання шлюбу визнає.

Отже, Позивач скористався своїм правом та звернувся до суду з даним позовом і наполягає на розірванні шлюбу.

На пропозицію суду щодо надання часу на примирення з метою збереження сім`ї обоє сторін категорично заперечили.

Збереження ж шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони в даній справі не мають наміру зберігати шлюб.

При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, вважають неможливим примирення, шлюб, укладений між ними, підлягає розірванню за їхнім спільним бажанням.

Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей».

Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що за твердженнями сторін збереження їх сім`ї є неможливим, примиритися вони не бажають, а тому є підстави для розірвання шлюбу.

Щодо вимоги про залишення дітей проживати з батьком, то з цього приводу слід зазначити наступне.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - «Конвенція»), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частинами 6, 8 ст.7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Обоє дітей сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - вже досягли десятирічного віку.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст. 157 цього Кодексу.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як визначено ч.1 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків та самої дитини. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка досягла десяти років, є спільна згода батьків та самої дитини (ст. 160 СК України).

І тільки у випадку наявності спору між батьками та/або дитиною щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ст. 161СК України).

Натомість, зі змісту пояснень сторін, наданих ними в судовому засіданні, вбачається, що між ними відсутній будь-який спір щодо місця проживання їхніх малолітніх дітей, оскільки, зі слів сторін, вони обоє погоджуються на проживання дітей з батьком (тобто, у відповідності до вимог ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України місце проживання дітей за згодою батьків визначено). Сторони не створюють один одному будь-яких перешкод щодо визначення місця проживання дитини. Факт періодичного перебування Відповідача за кордоном сам по собі не може бути підставою для звернення з даним позовом без існування спору між сторонами.

Крім того, зі змісту пояснень обох сторін випливає, що станом на даний час діти проживають з батьком за їхньою згодою.

Отже, за відсутності між сторонами відповідного спору Суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді.

Крім того, згідно з частинами 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

В ході розгляду даної цивільної справи до участі у справі було залучено Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради як орган опіки і піклування.

Органом опіки і піклування Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради на виконання вимог закону надано суду затверджений його Рішенням №713 від 07.06.2024 року «Про розгляд питань органу опіки та піклування» Висновок у справі щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Додаток 6 до рішення виконавчого комітету міської ради від 07.06.2024 року №713), відповідно до якого виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за доцільне відмовити у визначенні місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з відсутністю спору між батьками.

На підставі наведеного, у вимозі щодо залишення дітей проживати з батьком слід відмовити з підстав вищенаведеного.

У порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої в даному випадку сплачений судовий збір слід стягнути з Відповідача в користь Позивача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

1. Позов задоволити частково.

2. Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14.03.2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №332.

3. У задоволенні решти вимог - відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , 605,60 грн. судового збору.

Копію рішення після набрання ним законної сили направити до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.06.2024 року.

Суддя Домбровська Г.В.