Номер провадження: 22-ц/813/3568/24
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2023 року у складі судді Мазун І.А.,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 29 711,31 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.09.2020 між ПрАТ "Уніка" та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування транспортного засобу Hyundai д/н НОМЕР_1 . 07.12.2020 в м. Одеса сталася ДТП за участю т/з SsangYong д/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля Hyundai д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого було пошкоджено т/з Hyundai д/н НОМЕР_1 , що був застрахований ПрАТ "Уніка" за договором добровільного страхування наземного транспорту N016257/4605/0000050. Постановою Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2021, залишеною в без змін постановою Одеського апеляційного суду від 09.04.2021, встановлено вину водія ОСОБА_1 в ДТП, внаслідок якої було завдано майнової шкоди власнику автомобіля Hyundai д/н НОМЕР_1 . На підставі заяви потерпілої особи, договору добровільного страхування транспортного засобу та на підставі вимог ЗУ "Про страхування", ПрАТ "СК "Уніка" складено страховий акт N00390115 та визначено розмір страхового відшкодування в сумі 108 793,27 грн. рахунок страхового відшкодування: 110 449,33 грн. (вартість відновлювального ремонту) 1656,06 грн. (франшиза). На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу SsangYong д/н НОМЕР_2 була застрахована відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в ТДВ "СК "Кредо" згідно полісу N ЕР/173678313. Ліміт відповідальності становить 130000 грн., франшиза 2500 грн. За заявою ПрАТ "СК "Уніка", ТДВ "СК "Кредо" було відшкодовано 79 081,96 грн., що дорівнює вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Hyundai д/н НОМЕР_1 , за вирахуванням франшизи. За таких обставин сума збитків, які не відшкодовані на дату подання позову становить 29 711,31 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2023 року позов задоволено. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» шкоду, заподіяну внаслідок ДТП у розмірі 29 711,31 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не зазначено детального розрахунку того, з чого випливає його позовна вимога. Зі змісту страхового акту вбачається, що позивач прийняв рішення перерахувати на користь ТОВ «Адіс -авто» суму страхового відшкодування у розмірі 108 793,27 грн. Одночасно з цим зі змісту рахунку №СЧ-66574 від 08.12.2020, виданого ТОВ «Адіс-авто» вбачається, що фактичні витрати за ремонтом ТЗ Hyundai складають 92 041,11 грн. При цьому зазначений рахунок не має підтвердження, що ТОВ «Адіс-авто» є платником ПДВ. Також апелянт зауважив, що зі змісту платіжного доручення №191266 від 28.12.2020 вбачається, що позивач перераховує на користь ТОВ «Адіс-авто» суму страхового відшкодування у розмірі 108 793,27 грн. без ПДВ. Апелянт вважає, що вказане свідчить про те, що позивач здійснюючи оплату відновлювального ремонту на користь особи, не платника ПДВ, просто здійснив помилково оплату більшої суми, ніж мав необхідність. Тому, апелянт вважає, що відповідно до доказів, які надав позивач до позовної заяви, останній мав сплатити страхове відшкодування у розмірі 92 041,11 грн. Апелянт послався на правовий висновок, викладений в постанові ВС від 07.04.2021 у справі №826/7454/17 в якому зазначено, що якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілому (позивачу), а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах. Водночас, у разі, якщо придбання послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту, здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок сум виплати страхового відшкодування повинен здійснюється без урахування сум податку на додану вартість. Відтак, страховик не може бути примушений до виплати податку на додану вартість у складі суми страхового відшкодування за винятком випадку, коли сума податку нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), в свою чергу, має бути платником податку на додану вартість. Проте, позивач разом з позовною заявою надав платіжне доручення, в якому зазначено, що оплата повинна здійснюватися без урахування ПДВ, тобто ТОВ «Адіс-авто» не має статусу платника ПДВ, також позивач не надав доказів того, що ТОВ «Адіс-авто» є платником ПДВ, не долучив актуальне свідоцтво платника ПДВ. Так як розмір неправомірно сплаченого розміру ПДВ становить 16 752,16 грн., тому на думку апелянта позовна вимога має зменшитися на цю суму 12 959,15 грн. (29711,31-16752,16). Зазначив, що позивач у такому випадку, для належного захисту свого порушеного права, має звернутися до ТОВ «Адіс-авто» з вимогою про повернення отриманих без достатньої правової підстави коштів у розмірі 16 752,16 грн., ОСОБА_1 в даному випадку є неналежним відповідачем за позовом в цій частині. Апелянт також вказує, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення апеляційним судом було встановлено, що в день, коли відбулася ДТП був наявний поганий стан покриття дороги, а саме ожеледиця, яка не мала ознак обробки відповідно до норм законодавства місцевим органом самоврядування. У зв`язку з цим відповідач просить розмежувати кримінально-правову та цивільно-правову відповідальність у цьому випадку та звернути увагу на те, що у даному випадку виключається цивільно-правова відповідальність відповідача через дію непереборної сили. Зазначає, що звіт про визначення вартості матеріального збитку передбачає відомості про оцінку ушкоджень, що не були зафіксовані поліцією під час ДТП так як зіткнення відбулося з задньою частиною ТЗ, проте, ремонтна калькуляція свідчить про здійснення ремонтних робіт, які пов`язані з передньою частиною ТЗ. Тому просить врахувати зменшення позовних вимог на розмір ремонту частини ТЗ, яка не постраждала внаслідок ДТП, а саме 12 959,15 (реальної позовної вимог з урахуванням р. 1 відзиву)-2052=10 907,15 грн.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з постанови Одеського апеляційного суду від 09.04.2021, постановою Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2021 ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн., а також стягнено на користь держави судовий збір в розмірі 454 грн.

Відповідно до вказаної постанови, 07.12.2020 о 13 год., в АДРЕСА_1 , водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «SsangYong» д.н.з. НОМЕР_2 був неуважним, не зреагував на дорожню обстановку та не дотримавшись безпечної дистанції здійснив зіткнення з транспортним засобом «Hyundai Sonata» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався в попутному напрямку. В результаті вищенаведеного автомобіль «Hyundai Sonata» д.н.з. НОМЕР_1 за інерцією здійснив зіткнення з транспортним засобом «Suzuki Grand Vitara» д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався в попутному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди всі три транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, медична допомога нікому не знадобилась. Всі транспортні засоби рухались по АДРЕСА_1 .

Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.п. 2.3 «б», 13.1 ПДР України.

Постановою Одеського апеляційного суду від 09.04.2021 при перегляді постанови Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2021 встановлено, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, повністю підтверджується дослідженими в судах першої та апеляційної інстанції доказами. В постанові апеляційним судом зазначено, що доводи апелянта про те, що на дорозі була ожеледиця відповідають дійсності, однак суд дійшов висновку, що зазначена обставина, як ожеледиця не свідчить про відсутність вини ОСОБА_1 , оскільки відповідно до п. 13.1 ПДР України водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу. Також судом не було прийнято до уваги посилання апелянта на вчинення ДТП внаслідок бездіяльності посадових осіб, якими не було вжито заходів для очищення доріг від ожеледиці, оскільки навіть при таких обставин, належним дотриманням ОСОБА_1 вищезазначених вимог ПДР України, можливо було уникнути наслідки у вигляді ДТП.

За результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції залишити її без задоволення, а постанову суду Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2021 без змін.

Постанова набрала законної сили 09.04.2021.

Отже, у даній справі суд першої інстанції, посилаючись на ст. 82 ЦПК України, дійшов вірного висновку, що дані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду судом даної справи.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 234/16272/15-ц зроблено висновок про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Тобто, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Постанова суду про відсутність в діях водія складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, звільняє такого водія від відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, а тому шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Отже, розглядаючи спір щодо відшкодування шкоди, який випливає із справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі перевіряти обставини ДТП, обговорювати вину особи і робити висновки про відповідальність осіб, причетних до ДТП, а може лише вирішувати питання про розмір відшкодування.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, твердження ОСОБА_1 про недоведеність його вини у вказаному ДТП, за наявності постанови суду про визнання його винним у вчиненні ДТП, що має для суду преюдиційний характер, є безпідставними та такими, що необґрунтовані належними та допустимими доказами.

Встановлено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 07.12.2020 був пошкоджений автомобіль марки Hyundai д/н НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , яким керував ОСОБА_3 (а. с. 10).

Автомобіль марки Hyundai д/н НОМЕР_1 застраховано відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту "КАСКО" N 016257/4605/0000050 від 04.09.2020 укладеного між ПрАТ "Страхова компанія "Уніка" та ОСОБА_2 .

08.12.2020 року ОСОБА_2 звернулася до ПрАТ "Страхова компанія "Уніка" з заявою про подію, що має ознаки страхового випадку. (а. с. 9)

Відповідно до Звіту N 9716 від 21.12.2020 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту КТЗ автомобіля Hyundaiд/н НОМЕР_1 , визначена за витратним підходом та становить 115 447,17 грн. Вартість матеріального збитку дорівнює з урахуванням ПДВ на запасні частини, але без врахування ВТВ 81 581,96 грн. (а. с. 14-27).

Згідно з рахунком складеним ТОВ "АДІС-АВТО" NСЧ-66574 від 08.12.2020 вартість відновлювального ремонту та запчастин автомобіля марки Hyundai д/н НОМЕР_1 складає: разом 92 041,11 грн.; ПДВ 18 408,22 грн.; разом з ПДВ 110 449,33 грн. (а. с. 13)

На підставі страхового акту N 00390115 від 27.12.2020 ПрАТ "Страхова компанія "Уніка" прийнято рішення про визнання цієї події страховим випадком та виплату страхового відшкодування за договором в розмірі 108 793,27 грн. шляхом безготівкового перерахування на рахунок ТОВ "АДІС-АВТО", що підтверджується платіжним дорученням N 191266 від 28.12.2020 року (а. с. 6,7).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована у ТДВ "СК "Кредо" за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії ЕР N 173678313, ліміт відповідальності ОСОБА_1 за полісом встановлено у розмірі 130000 грн., франшиза 2500 грн. (а. с. 44).

ТДВ "СК "Кредо" відповідно до платіжного доручення №5038 від 13.04.2021 здійснило перерахування на рахунок ПрАТ "Страхова компанія "Уніка" страхове відшкодування згідно з актом №1367 від 13.04.2021 за полісом у розмірі 79 081,96 грн. (а. с. 45).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що оскільки позивач виплатив страхове відшкодування потерпілій особі, страхової виплати за полісом обов`язкового страхування недостатньо для відшкодування шкоди, тому позивач має право на відшкодування понесених збитків з винної у дорожньо-транспортній пригоді особи, яка є різницею між виплаченою сумою страхового відшкодування та виплаченою сумою страхового відшкодування ТДВ "СК "Кредо" за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України "Про страхування").

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України "Про страхування", з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, яка викладена 04.07.2018 року у справі N 755/18006/15-ц.

Отже, обов`язок щодо відшкодування шкоди в порядку суброгації виникає у винної у вчиненні ДТП особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у випадках, коли у її страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування. Відповідні підстави відмови страховика у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до ст. 29 наведеного Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі N 754/5129/15-ц зроблено висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" - виходячи з втрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

Згідно зі ст.12 п. 12.1 Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Таким чином, на ТДВ «СК «Кредо» як страховика ОСОБА_1 , з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода, покладено обов`язок відшкодувати витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого автомобіля марки «Hyundai Sonata» д.н.з. НОМЕР_1 з урахуванням зносу пошкодженого транспортного засобу.

Відповідно до звіту вартість відновлювального ремонту становить 115 447,17 грн., вартість матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 81 581,96 грн.

За наслідком здійснених робіт щодо відновлення ТЗ відповідно до рахунку загальна їх вартість складає: разом 92 041,11 грн.; ПДВ 18 408,22 грн.; разом з ПДВ 110 449,33 грн. у зв`язку з чим страховик потерпілого ПрАТ "СК "Уніка" за вирахуванням франшизи (1656 грн.) сплатило останньому страхове відшкодування у розмірі 108 793,27 грн.

Вказана сума відповідачем належними та допустимими доказами не спростована.

В свою чергу, ТДВ «СК «Кредо» на письмову вимогу позивача ПрАТ "СК "Уніка" сплатило 79 081,96 грн. відшкодування замість особи, визнаної винною у ДТП (відповідача).

Вказана сума, як зазначає позивач, виплачена страховиком відповідача з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, за вирахуванням франшизи, а саме: 81 581,96 грн. (вартість матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу) - 2500 грн.(франшиза за страховим полісом).

Оскільки сплачені кошти не у повному обсязі покривають суму страхового відшкодування, відповідач зобов`язаний відшкодувати шкоду, яка виходить за межі відповідальності його страховика в силу положень статті 29 вказаного Закону.

Виходячи із наведеного, позивач обґрунтовано ставив вимогу про стягнення з відповідача різниці між відшкодованою сумою та фактичним розміром понесених витрат, що становить 29 711,31 грн (108 793,27 грн.- 79 081,96 грн. грн), посилаючись на відповідні норми матеріального права, а тому суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи й правильно застосувавши норми матеріального та процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що вартість відновлювального ремонту автомобіля не відповідає дійсності, апеляційний суд відхиляє, оскільки доказів, які б спростовували розмір завданої шкоди власнику пошкодженого транспортного засобу, що відшкодований позивачем, відповідачем надано не було.

Посилання апелянта на те, що звіт містить відомості про оцінку ушкоджень, які не були зафіксовані поліцією, а саме часткове відновлення передньої частини ТЗ є безпідставним з огляду на те, що як вже зазначалося вище постановою про притягнення відповідача до відповідальності встановлено, що з вини відповідача автомобіль «Hyundai Sonata» зазнав пошкоджень задньої частини ТЗ та за інерцією здійснив зіткнення з транспортним засобом «Suzuki Grand Vitara», що свідчить про пошкодження й передньої частини ТЗ з вини відповідача.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно стягнув суму з урахуванням податку на додану вартість.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість (далі - ПДВ). При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. У таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ.

Таким чином, у разі проведення ремонтних робіт у особи, яка є платником ПДВ, позивач має право на відшкодування сплаченого ним податку за рахунок страхової компанії, якщо понесення витрат зі сплати цього податку буде підтверджено відповідними доказами.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі N 755/7666/19.

Матеріалами справи підтверджено, що автомобіль було відремонтовано ТОВ «Адіс-Авто», який є платником ПДВ, на суму 110449,33 грн., з яких ПДВ в сумі 18 408,22 грн, що підтверджується розрахунком-фактурою від 08.12.2020. В свою чергу позивач, з вирахуванням франшизи у розмірі 1656,06 грн., вказану вартість ремонту відшкодував, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення різниці з урахуванням суми ПДВ.

Послання скаржника на правовий висновок, викладений в постанові ВС від 07.04.2021 у справі №826/7454/17 є помилковим, оскільки у справі, що розглядається, страховику було надано документальне підтвердження факту проведеного ремонту, виконавцем, якого є платник податку на додану вартість, протилежного відповідачем не доведено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного апеляційний суд приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: