ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1457/24 Справа № 214/3972/22 Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С.І. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді Тимченко О.О.,

Суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

за участю секретаря судового засідання Бортника В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 214/3972/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Саксаганський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради в особі Органу опіки та піклування, про визнання батьківства,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року (суддя Сіденко С.І.), яке ухвалено в приміщенні Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 листопада 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що сторони по справі з 2019 року перебували у фактичних шлюбних відносинах та ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3 , факт народження якої реєструвала мати та отримала свідоцтво про народження. Його робота пов`язана з постійними від`їздами до іншого міста, попри це він старався забезпечити всім необхідним вагітну ОСОБА_4 , а в подальшому і дочку та перераховував на карткові рахунки відповідача грошові кошти починаючи з листопада 2019 року. Починаючи з літа 2021 року у сім`ї виникли часті конфлікти у зв`язку з його постійними відрядженнями, відповідач перешкоджає та забороняє йому з дитиною. На його звернення щодо отримання дублікату свідоцтва про народження дитини, органом реєстрації актів цивільного стану йому було повідомлено, що відповідно до наданих ним документів, родинних стосунків, які надають право на отримання свідоцтва про народження не встановлено, у зв`язку з чим відмовлено у повторній видачі свідоцтва про народження. Він цікавився особистим життям дитини, брав участь у її вихованні, надавав матеріальну допомогу, забезпечував всім необхідним, вважає та остаточно стверджує, що ОСОБА_5 є його рідною дочкою. Відповідач відмовляється добровільно, в позасудовому порядку, подати заяву про його реєстрацію як батька до органу державної реєстрації актів цивільного стану, з огляду на що він змушений звернутися до суду з даним позовом.

Позивач просив суд визнати його батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якої є відповідач по справі та внести відповідні зміни до актового запису № 89 від 09 квітня 2020 року, складеного Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), зазначивши позивача батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та визначити прізвище дитини за прізвищем батька « ОСОБА_7 », по батькові за власним іменем батька « ОСОБА_8 ».

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року позов задоволено: визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якої є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Внесено зміни до актового запису № 89 від 09 квітня 2020 року про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчиненого Саксаганським районним у місті Кривому розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) шляхом зазначення у графі «батько» « ОСОБА_1 , громадянин України» та змінити відомості про прізвище дитини ОСОБА_6 , змінивши прізвище дитини з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_7 », по батькові за власним іменем батька « ОСОБА_8 ».

Судове рішення мотивоване тим, що у період з 2018 по 2020 рік сторони по справі проживали однією сім`єю, що не заперечувалось сторонами у справі. Після народження дитини сторони разом виховували та утримували дитину, однак згодом припинили свої стосунки. При цьому заперечення з боку відповідача щодо батьківства позивача ґрунтуються виключно на погіршенні відносин між сторонами, не спростовуючи факту батьківства позивача.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що в даному випадку між сторонами відсутній спір, оскільки відповідач не заперечує батьківство позивача відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з тим, на даний час відповідач уклала шлюб з іншим чоловіком, разом з дитиною проживають однією сім`єю, дитина любить чоловіка відповідачки та називає його батьком, який зі свого боку вважає дитину своєю та займається підготовкою документів для усиновлення дитини. В той же час позивач є жорстокою людиною, цікавості, турботи, батьківських почуттів до дочки не має, а дитина є лише засобом для створення психологічного насилля над відповідачем. Крім того позивачем пропущений однорічний строк позовної давності щодо вимог про визнання батьківства, як це передбачено частиною 2 статті 129 Сімейного Кодексу України, оскільки про народження дочки позивач знав у березні 2020 року, а з даним позовом звернувся до суду у липні 2022 року.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У відзиві на апеляційну представник позивача, посилаючись на правомірність рішення суду та необґрунтованість апеляційної скарги апелянта, просить рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_11 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_12 в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, что представник відповідача перебуває у відпустці.

Представники третіх осіб - Саксаганського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради в особі Органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Так, згідно зі статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду випливає, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

При цьому, у постанові Верховного Суду від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку, що, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явились в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на те, що представник відповідача ОСОБА_13 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання, а тому клопотання про відкладення судового розгляду задоволенню не підлягає.

Таким чином, суд ухвалив розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

У період з 2018 по 2020 рік сторони по справі проживали однією сім`єю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Секія НОМЕР_1 , виданого 09 квітня 2020 року Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Батьком дитини вказано ОСОБА_14 , матір`ю - ОСОБА_4 .

Після народження дитини сторони разом виховували та утримували дитину, однак згодом припинили свої стосунки.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у період з 2018 по 2020 рік сторони по справі проживали однією сім`єю, що не заперечувалось сторонами у справі. Після народження дитини сторони разом виховували та утримували дитину, однак згодом припинили свої стосунки. При цьому заперечення з боку відповідача щодо батьківства позивача ґрунтуються виключно на погіршенні відносин між сторонами, не спростовуючи факту батьківства позивача. Також суд дійшов висновку про те, що справі призначалося дві судово-генетичні експертизи, однак жодного разу вони не були проведені через те, що відповідач ОСОБА_4 з дитиною ОСОБА_5 жодного разу для проведення такої не з`явилась, що свідчить про її ухилення від подання необхідних даних, без яких проведення експертизи неможливе.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ст. 7 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р. і схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995р., - дитина, наскільки це можливо, має право знати своїх батьків і має право на їх піклування. Також у ст. 16 Конвенції про права дитини зазначено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійсненні її права на особисте і сімейне життя, незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина мас право на захист закону від такого втручання або посягання.

Відповідно до вимог статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.

Згідно з вимогами статті 126 СК України передбачено визначення походження дитини за заявою чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою та заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини.

Відповідно до вимог статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з вимогами статті 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Відповідно до п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

Згідно з вимогами статті 134 СК України, на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове свідоцтво про народження.

У відповідності до положень пунктів 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у частині 3 статті 128 СК України, приймаються до судового розгляду, якщо дитина народжена матір`ю, яка не перебуває, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (частина 1статті 135 СК України). Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою одним із батьків, особою котра вважає себе батьком.

Сімейний кодекс України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у справі про визнання батьківства можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. За загальним правилом визнання батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Однак, висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 11 липня 2023 року у справі № 449/433/22.

Проведення судово-генетичної експертизи у даній справі призначалося двічі, однак жодного разу така не була проведена через те, що відповідач ОСОБА_4 з дитиною ОСОБА_5 жодного разу для проведення такої не з`явилась, що свідчить про її ухилення від подання необхідних даних, без яких проведення експертизи неможливе.

Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість визнати факт, який відповідачем по суті не заперечується, та встановити, з урахуванням інших доказів, походження дитини від позивача, оскільки у матеріалах справи наявні докази, які підтверджують спільне проживання сторін до народження та певний час після народження дитини, ведення спільного господарства, а також докази, які свідчать, що позивач визнавав своє батьківство, займався вихованням малолітньої дитини, турбувався та утримував її матеріально, бажає і у подальшому приймати участь у вихованні дитини, матеріально забезпечувати.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в даному випадку між сторонами відсутній спір, оскільки відповідач не заперечує батьківство позивача відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та відмови в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки в інший спосіб внести зміни до актового запису неможливо з урахуванням погіршення відносин між сторонами по справі.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку, встановленого частиною 2 статті 129 СК України є безпідставними, оскільки норма вказаної статті застосовується до спорів про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини, в той час як до спірних правовідносин слід застосовувати вимоги статті 126 СК України.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothersv. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorouv. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: Я.М.Бондар

В.П.Зубакова

Повне судове рішення складено 07 травня 2024 року

Головуючий О.О.Тимченко