ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/23557/23

Провадження № 22-ц/4820/556/24

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю представника позивача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/23557/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Савченко Оксаною Володимирівною, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Ізяславської міської ради Хмельницької області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 11 лютого 2018 року, актовий запис №14, та визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання батька ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11 лютого 2018 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах у сторін народилися сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак сімейне життя позивача із відповідачем протягом останніх років поступово погіршилось, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Зазначав, що сторони як сім`я разом не проживають, спільне господарство не ведуть, подальше спільне проживання позивача із відповідачем неможливе та суперечить інтересам сторін і не може бути збереженим, у зв`язку чим позивач просив шлюб розірвати.

Також зазначав, що до моменту подання позовної заяви сторони не дійшли згоди щодо місця проживання їхнього спільного сина ОСОБА_5 . Позивач має можливість забезпечити сину ОСОБА_3 належні умови проживання, повною мірою займатись його вихованням. Дитина виражає прихильність до проживання разом із батьком, у зв`язку з чим належним чином будуть забезпечені інтереси сина ОСОБА_5 . Крім того, зазначає, що позивач не чинитиме перешкод у спілкуванні відповідача із сином у його присутності і готовий зі свого боку сприяти, щоб дитина не була позбавлена спілкування з матір`ю. Вважає, що проживання малолітнього сина ОСОБА_5 разом із батьком якнайкраще забезпечить інтереси дитини, тому доцільним є визначення місця проживання ОСОБА_3 за місцем проживання батька.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2024 року позов задоволено частково. Розірвано шлюб, зареєстрований 11 лютого 2018 року Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (актовий запис №14). В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що він самостійно займається вихованням малолітньої дитини, піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку сина, з урахуванням його віку та потреб. Вважає, що проживання малолітнього сина з батьком, який фактично проживає з ним, буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, яка потребує постійного догляду, турботи та позитивно сприятиме його психологічному і фізичному розвитку. Крім того, визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною, прийняття участі у її вихованні, оскільки позивач не має наміру чинити перешкод у цьому. Зазначає, що відповідно до висновку психологічного обстеження від 17 жовтня 2023 року спеціалістом проведені бесіди з ОСОБА_3 та встановлено, що дитина виражає прихильність до проживання разом із батьком, емоційно близька до батька, тому для сина ОСОБА_5 найкращим буде збереження місця проживання разом із батьком.

Також апелянт звертає увагу суду, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу до неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною для передачі йому дитини. Отже, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже потім права батьків.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу в апеляційному порядку не оскаржено та відповідно до вимог статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її слід залишити без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Cудом встановлено, що 11 лютого 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 11 лютого 2018 року, виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області.

Сторони по справі є батьками дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оскаржуваним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку психолога ОСОБА_6 від 17 жовтня 2023 року за результатами проведення психологічного дослідження ОСОБА_3 емоційно близький з батьком, не має бажання бути залученим у міжособистісні конфлікти, значимі дорослі - батько, брат. Не рекомендується розлучати дитину з батьком та змінювати місце проживання і соціальне оточення, щоб не збільшувати тривожність і не дати можливість дитині замкнутись в собі.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Ізяславської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради від 15 січня 2024 року №14, орган опіки та піклування, беручи до уваги в сукупності ті обставини, що з дітьми не проведено бесіду, в ході якої вони могли б висловити бажання проживати разом з батьком чи матір`ю, не з`ясовано як діти планують спільно проводити час відпочинку, чи сумуватимуть один за одним, чи не завдасть братам істотної психологічної травми подальше їх роздільне проживання, не проведено бесіду з матір`ю, її відсутність на двох засіданнях комісії без поважних причин, а також неподання нею жодних доказів щодо можливості створення дітям належних умов для проживання та фізичного розвитку, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Ізяславської міської ради, дійшов висновку, що відсутні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 .

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі №377/128/18 вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17 зазначено, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини разом із батьком, суд першої інстанції керувався висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізяславської міської ради від 15.01.2024 року №14, згідно з яким відсутні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 , а позивачем не надано суду доказів на доцільність визначення місця проживання дитини з батьком.

Ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В підтвердження своїх позовних вимог щодо доцільності проживання дитини з позивачем, останній надав суду висновок психолога ОСОБА_6 від 17 жовтня 2023 року, довідку про реєстрацію місця проживання дитини за адресою проживання батька - позивача та довідку про навчання дитини в Ізяславському ліцеї № 5.

При цьому за висновком органу опіки та піклування Ізяславської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради від 15 січня 2024 року №14, орган опіки та піклування, дійшов висновку, що відсутні підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на даний час фактично проживає разом з батьком ОСОБА_1 .

За таких доказів колегія суддів вважає, що позивачем не надано достатніх та переконливих доказів доцільності проживання дитини з батьком.

У висновку психолога зазначено, що ОСОБА_3 емоційно близький з батьком, не має бажання бути залученим у міжособистісні конфлікти, значимі дорослі - батько, брат, не рекомендується розлучати дитину з батьком та змінювати місце проживання і соціальне оточення.

Однак даний документ не містить категоричних висновків щодо визначення місця проживання дитини з батьком, носить рекомендаційний характер та за відсутності інших доказів (висновку психологічної експертизи, пояснень самої дитини тощо) не може бути достатнім та переконливим доказом обов`язкового визначення місця проживання дитини з батьком.

Крім того дитина на даний час проживає з батьком, в справі відсутні докази про заперечення матері щодо фактичного проживання дитини з батьком на даний час, вона лише заперечує щодо задоволення позову, старший брат ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є значимим в житті ОСОБА_3 , за поясненнями сторін висловив бажання проживати з мамою, отже задоволення позову може призвести до окремого проживання двох рідних братів.

Також згідно з частинами першою та другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Тлумачення частини другої статті 171 СК України дає підстави для висновку, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково, зокрема, при вирішенні спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України).

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Таким чином, з досягненням певного віку у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Однак, з висновку органу опіки та піклування Ізяславської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради від 15 січня 2024 року №14, вбачається, що орган опіки та піклування бесіду з дітьми, в ході якої діти могли б висловити бажання проживати разом з батьком чи матір`ю не провів, не з`ясовано як діти планують спільно проводити час відпочинку, чи сумуватимуть один за одним, чи не завдасть братам істотної психологічної травми подальше їх роздільне проживання.

В суді апеляційної інстанції представник позивача вказала, що позивач заперечує щодо опитування дітей як органом опіки і піклування так і судом першої і апеляційної інстанцій.

З цих підстав апеляційний суд позбавлений можливості з метою повного всебічного та об`єктивного розгляду справи виконати ст. ст. 161, 171 СК України щодо опитування дитини.

В матеріалах справи відсутні докази того, що мати ОСОБА_2 неспроможна забезпечити належне утримання дитини, притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків чи веде аморальний спосіб життя, не встановлено протиправної поведінки матері у відношенні до малолітньої дитини, що давали підстави для визначення місця проживання дитини виключно з батьком.

Враховуючи наведені обставини справи факти, вік дитини. висновок органу опіки та піклування, інші, досліджені докази по справі, та виходячи з балансу інтересів дитини та її батьків, колегія суддів вважає, що рішення суду про відмову в позові за його недоведеністю є законним та обґрунтованим.

Посилання апелянта на те, що дитина виражає прихильність до проживання із батьком, у зв`язку з чим права дитини на належні умови проживання, розвиток та стабільність в разі відмовив в позові будуть порушені, колегія суддів не приймає, оскільки вони не підтверджені належними доказами.

Доводи апелянта про те, що у його сина сформувався усталений спосіб життя за місцем проживання батька у м. Ізяслав не можуть бути підставою для визначення його місця проживання з батьком.

Батько безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким вона буде проживати, однак місце проживання дитини не впливає на його взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17

Водночас, колегія суддів зазначає, що в разі виникнення нових чи зміни обставин справи, зокрема у відносинах сторін спору, а також встановлення можливості їхнього спілкування та спільного проведення часу з дитиною, місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі №542/1428/18.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Отже, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Савченко Оксаною Володимирівною, залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2024 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова