УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2024 року

м. Київ

справа № 760/6626/20

провадження № 61-5906ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна наукова установа «Інститут модернізації змісту освіти», Міністерство освіти і науки України,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти», Міністерства освіти і науки України про визнання згоди на переведення та наказів недійсними, визнання відсутності позивача на роботі неправомірним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти» (далі - ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти»), Міністерства освіти і науки України про визнання згоди на переведення та наказів недійсними, визнання відсутності позивача на роботі неправомірним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року залишено без задоволення подані ОСОБА_1 від 1 червня 2020 року клопотання № 4 про дослідження висновків судово-психіатричної експертизи; від 1 лютого 2021 року заяву про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом сторін); від 9 лютого 2021 року заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; від 8 лютого 2021 року клопотання № 2, в якому позивач просить суд з`ясувати та перевірити за наданими нею доказами в матеріалах справи, чи було істинне волевиявлення позивача на момент підписання нею погодження на строковий договір, чи вона розуміла значення своїх дій та чим могла керувати ними в юридично значимі періоди часу, про які йдеться в матеріалах справи; клопотання № 3 про допит позивача у судовому засіданні як свідка; клопотання № 5 про виклик для допиту у судовому засіданні як свідка в. о. керівника ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти» ОСОБА_2 ; клопотання № 6 про допит у судовому засіданні представника ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти»; клопотання № 7 про допит у судовому засіданні представника ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти»; клопотання № 8 про відібрання пояснення у представника Міністерства освіти і науки України; клопотання № 9 щодо визнання бездіяльності Міністерства освіти і науки України в частині розгляду заяви позивача від 13 лютого 2017 року та скарги від 28 березня 2017 року, поданих до Міністерства освіти і науки України; клопотання № 11 про зобов`язання відповідача надати до суду докази, на підставі яких відповідач дійшов висновку про те, що позивач є обізнаною особою, щоб працювати у відділі охорони праці і програмного забезпечення, а також здійснити опитування відповідача щодо урахувань побажань ОСОБА_1 при прийнятті рішення про її переведення; від 12 липня 2021 року заяву про постановлення судом ухвали щодо непублікації у Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - ЄДРСР) судових рішень у цій справі; від 16 серпня 2021 року заяву про розгляд справи у закритому судовому засіданні.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року у задоволенні клопотання (заяви) ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року, ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року та від 10 лютого 2023 року залишено без руху та встановлено заявнику строк десять днів з дня вручення копії ухвали для усунення вказаних у ній недоліків.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 8 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року, ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року та від 10 лютого 2023 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 8 травня 2023 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у звільненні від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року.

Відмовлено ОСОБА_1 у зменшенні розміру судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року із запереченнями на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року щодо відмови у задоволенні клопотань та на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року щодо спрощеного провадження залишено без руху.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 березня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року із запереченнями на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року щодо відмови у задоволенні клопотань та на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року щодо спрощеного провадження залишено без руху.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання щодо заборони оприлюднення на сайті ЄДРСР інформації, викладеної в судових рішеннях, та видалення вже надісланих до ЄДРСР судових рішень.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року із запереченнями на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року щодо відмови у задоволенні клопотань та на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року щодо спрощеного провадження визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.

Не погоджуючись з ухвалою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року, ОСОБА_1 22 квітня 2024 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі вказується обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року заявник визначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 372/2583/18, від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 та судову практику Європейського суду з прав людини.

Також зазначає, що суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання про дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції, як вважає заявник, не досліджував її обґрунтування щодо неможливості сплати судового збору, не врахував специфіки судової справи і проблем працевлаштування в Україні з вини відповідача.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Постановляючи ухвалу про повернення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що для застосування пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» відсутні підстави, тому у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відмовив.

Вказані в ухвалі апеляційного суду недоліки у встановлений судом строк заявником не усунені, відтак апеляційна скарга підлягала поверненню.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи встановлено, що 8 березня 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року, ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року та від 10 лютого 2023 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 8 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернено заявнику у зв`язку із невиконанням вимог ухвали від 11 квітня 2023 року.

У червні 2023 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 8 травня 2023 року.

Постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 8 травня 2023 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у звільненні від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року.

Відмовлено ОСОБА_1 у зменшенні розміру судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року із запереченнями на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року щодо відмови у задоволенні клопотань та на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року щодо спрощеного провадження залишено без руху.

В ухвалі Київського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року встановлено, що 5 % розміру річного доходу ОСОБА_1 за 2022 рік становив 13 478,59 грн, тому судовий збір, визначений ухвалою від 16 лютого 2024 року у розмірі 5 044,80 грн, не перевищує 5 % розміру річного доходу позивача. Заявнику запропоновано сплатити судовий збір у розмірі 5 044,80 грн на вказані в ухвалі реквізити.

23 лютого 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про звільнення її від сплати судового збору за звернення до суду із апеляційною скаргою на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 березня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року із запереченнями на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року щодо відмови у задоволенні клопотань та на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року щодо спрощеного провадження залишено без руху.

В ухвалі Київського апеляційного суду від 5 березня 2024 року встановлено, що довідка форми ОК-7, подана до заяви від 23 лютого 2024 року (дата формування довідки - 11 грудня 2023 року), не відображає в повному обсязі відомостей про дохід заявника за 2023 рік.

8 березня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій вона посилалась на труднощі із працевлаштуванням, скрутний майновий стан, неможливість виїхати за межі України у зв`язку із розглядом судових справ, у яких вона є учасником.

Крім того, зазначала, що у зв`язку із невизначеними життєвими ситуаціями, зокрема у фінансовому плані, не може клопотати про зменшення судового збору за подання апеляційної скарги.

Долучила до заяви довідку Пенсійного фонду України форми ОК-7, сформовану 1 березня 2024 року, ряд наказів щодо неї з різних навчальних закладів міста Києва, медичну документацію, ксерокопії фіскальних чеків.

Із поданої разом із заявою від 8 березня 2024 року довідки форми ОК-7, сформованої 1 березня 2024 року, вбачається, що загальний річний дохід позивача за 2023 рік становив 142 629,45 грн, 5 % від якого становить 7 131,47 грн та є більшим від розміру судового збору, визначеного ухвалою від 16 лютого 2024 року.

Крім того, відповідно до цієї довідки з 2011 року позивач мала стабільний дохід, зокрема, річний дохід за 2021 рік становив 233 723,10 грн, 5 % від якого складає - 11 686,15 грн; за 2022 рік - 269 571,73 грн, 5 % від якого складає - 13 478,59 грн; за 2023 рік - 142 629,45 грн, 5 % від якого складає - 7 131,47 грн.

11 березня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшли заяви ОСОБА_1 в електронній формі.

В заяві за вх. № 32545 від 11 березня 2024 року ОСОБА_1 , у разі відмови апеляційним судом у звільненні її від сплати судового збору, просила переглядати апеляційну скаргу частково в межах відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконними та скасування наказів від 31 січня 2017 року № 35-к, від 22 березня 2017 року № 58-к, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також вказала, що інші позовні вимоги, окрім наведених, не є похідними від них, а заявлено як клопотання в межах справи; їх некоректне формулювання є наслідком неправильної правової допомоги юристів безоплатної допомоги.

В заяві за вх. № 32544 від 11 березня 2024 року повторно просила звільнити від сплати судового збору, посилаючись на оновлену довідку форми ОК-7 за березень 2024 року, яку долучено до заяви від 8 березня 2024 року.

Заяву мотивовано тим, що з вини відповідача (шляхом створення щодо позивача негативних відгуків) вона має труднощі із працевлаштуванням.

Зазначала, що дохід, отриманий за 2023 рік, на кінець року майже вичерпано. У зв`язку із незадовільним станом здоров`я вимушена купувати відповідні лікарські засоби. Отриманий дохід витрачає на життєво важливі речі: харчування, проїзди в транспорті, канцелярське приладдя для судових справ.

Повідомляла, що не має нахилу до професій інших спеціальностей, ніж за своїм фахом, відтак не може працювати у іншій сфері, окрім освітньої.

Вказувала, що за таких обставин сплата судового збору погіршить умови її життя. Сплата судового збору за подання апеляційної скарги є порушенням її прав за наведених обставин.

Долучено копії скарг на ім`я керівника Державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти».

В іншому пояснення, наведені в цій заяві, стосувались справи по суті.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання щодо заборони оприлюднення на сайті ЄДРСР інформації, викладеної в судових рішеннях, та видалення вже надісланих до ЄДРСР судових рішень.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року із запереченнями на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року щодо відмови у задоволенні клопотань та на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року щодо спрощеного провадження визнано неподаною та повернено особі, яка її подала.

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам закону оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає.

Пунктом 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України встановлено, що до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною другою статті 357 ЦПК України визначено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

За змістом статті 136 ЦПК України єдиною підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати є врахування судом майнового стану сторони і особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону України «Про судовий збір»).

З аналізу статті 8 Закону України «Про судовий збір» чітко вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5 вказаного Закону, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду, навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

Суд апеляційної інстанції встановив, що апеляційна скарга ОСОБА_1 вимогам статті 356 ЦПК України не відповідала, клопотання про звільнення від сплати судового збору задоволенню не підлягало і дійшов обґрунтованого висновку про залишення апеляційної скарги без руху (ухвала Київського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року).

Заявнику необхідно було подати до апеляційного суду документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

На виконання ухвали апеляційного суду від 16 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулася з клопотанням про звільнення від сплати судового збору.

В ухвалі Київського апеляційного суду від 5 березня 2024 року апеляційний суд повторно зазначив, що апеляційна скарга ОСОБА_1 вимогам статті 356 ЦПК України не відповідала; дослідивши зміст поданого заявником клопотання, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність доказів на підтвердження доводів заявника про її скрутний майновий стан. За таких обставин суд вважав подане клопотання про звільнення від сплати судового збору необґрунтованим і повторно залишив апеляційну скаргу без руху.

8 березня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 разом з довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-7, сформовану 1 березня 2024 року, в якій вона посилалась на труднощі із працевлаштуванням, скрутний майновий стан, неможливість виїхати за межі України у зв`язку із розглядом судових справ, у яких вона є учасником.

Із довідки форми ОК-7, сформованої 1 березня 2024 року, вбачається, що загальний дохід позивача за 2022 рік становив- 269 571,73 грн та 5 % розміру річного доходу ОСОБА_1 - 13 478,59 грн, а тому судовий збір, визначений ухвалою від 16 лютого 2024 року у розмірі 5 044,80 грн, не перевищує 5 % розміру річного доходу позивача.

11 березня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшли заяви ОСОБА_1 в електронній формі.

В заяві за вх. № 32545 від 11 березня 2024 року ОСОБА_1 , у разі відмови апеляційним судом у звільненні її від сплати судового збору, просила переглядати апеляційну скаргу частково в межах відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконними та скасування наказів від 31 січня 2017 року № 35-к, від 22 березня 2017 року № 58-к, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також вказала, що інші позовні вимоги, окрім наведених, не є похідними від них, а заявлено як клопотання в межах справи; їх некоректне формулювання є наслідком неправильної правової допомоги юристів безоплатної допомоги.

В заяві за вх. № 32544 від 11 березня 2024 року повторно просила звільнити від сплати судового збору, посилаючись на оновлену довідку форми ОК-7 за березень 2024 року, яку долучено до заяви від 8 березня 2024 року.

Заяву мотивовано тим, що з вини відповідача (шляхом створення щодо позивача негативних відгуків) вона має труднощі із працевлаштуванням.

Зазначала, що дохід, отриманий за 2023 рік, на кінець року майже вичерпано. У зв`язку із незадовільним станом здоров`я вимушена купувати відповідні лікарські засоби. Отриманий дохід витрачає на життєво важливі речі: харчування, проїзди в транспорті, канцелярське приладдя для судових справ.

Повідомляла, що не має нахилу до професій інших спеціальностей, ніж за своїм фахом, відтак не може працювати у іншій сфері, окрім освітньої.

Вказувала, що за таких обставин сплата судового збору погіршить умови її життя. Сплата судового збору за подання апеляційної скарги є порушенням її прав за наведених обставин.

Долучено копії скарг на ім`я керівника Державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Посилання заявника на те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» є безпідставними, оскільки звільнення від сплати судового збору за вимоги, крім стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, Законом України «Про судовий збір» не передбачено, тому правові підстави для звільнення заявника від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на зазначене судове рішення в частині інших позовних вимог були відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до частини сьомої статті 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Враховуючи викладене, відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, суд апеляційної інстанцій діяв на підставі вказаних норм ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», надав правову оцінку поданим заявником доказам щодо її майнового стану та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги. При цьому апеляційний суд на підставі положень частини першої статті 185 ЦПК України надав строк для усунення вказаного недоліку апеляційної скарги, а також продовжував цей строк.

Отже, апеляційний суд вжив всіх можливих заходів для забезпечення ОСОБА_1 доступу до правосуддя.

Таким чином, Київський апеляційний суд, встановивши, що недоліки апеляційної скарги у встановлений судом строк не усунено, дійшов обґрунтованого висновку про визнання апеляційної скарги ОСОБА_1 неподаною та повернення її заявнику.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали. Правильність застосування судом апеляційної інстанції вказаних вище норм процесуального права не викликає розумних сумнівів.

Посилання заявника на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 372/2583/18, від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17, відхиляються касаційним судом, оскільки при перегляді оскаржуваних судових рішень в зазначених справах Верховний Суд не застосовував норми статей 185, 356, 357 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у

державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції)

від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, ухваленою з додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти», Міністерства освіти і науки України про визнання погодження на посаду, визнання недійсними та скасування наказів про переведення та звільнення, визнання відсутності на роботі недійсним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська