Номер провадження: 22-ц/813/2853/24
Справа № 522/4992/23
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Комлевої О.С., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Пухи А.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - Діденко Катерина Віталіївна

відповідач - ОСОБА_3

третя особа: ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Діденко Катерини Віталіївни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на дитину,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на дитину.

В обґрунтування позову зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 05.12.2008 розірвано Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Указує, що відповідач тривалий час проживає за кордоном, ніякого зв`язку з родиною не підтримує, жодним чином не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, тобто створює умови, які шкодять інтересам дитини.

Натомість, дитина знаходиться на утриманні позивача, яка доглядає за нею, слідкує за станом її здоров`я, піклується про її розвиток. Дитина добре навчається у школі, користується авторитетом в однокласників, бере участь у позакласних заходах, що сприяє її творчому, духовному та фізичну розвитку. Тому позивач вважає, що проживання дитини саме з нею є найбільш прийнятним, оскільки в матері більше емоційно-вольової мотивації, можливостей забезпечити належні умови проживання дитини, повною мірою займатися вихованням дитини.

Посилаючись на ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також у зв`язку з позбавленням відповідача батьківських прав, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви та до досягнення нею повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на дитину - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 16 березня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

У решті позову - відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що зазначаючи у позовній заяві про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, позивач не надала жодних доказів на підтвердження своїх вимог.

З висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 24 травня 2023 року № 01-05-8/924 вх., слідує, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з тим, зазначений висновок органу опіки та піклування, його зміст про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд вважає недостатньо обґрунтованим та поверхневим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Натомість, зазначений висновок фактично обґрунтований лише наявністю нотаріально посвідченої у м. Мєлнік, Мгр., інж. Ленка Голікова, Нотаріальної палати Республіки Чехія, заяви ОСОБА_3 в якій він відмовяється від своїх батьківських прав відносно доньки та погоджується на позбавлення його батьківських прав.

Тобто, такий висновок не містить обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Позивач не обґрунтувала та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення ОСОБА_3 відносно неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Щодо письмової заяви відповідача, посвідченої нотаріусом у м. Мєлнік, Мгр., інж. Ленка Голікова, Нотаріальної палати Республіки Чехія 21.02.2023, переклад якої зроблено перекладачем Захаренко-Марійчук Є. О. , справжність підпису якої посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л. О., суд зазначає таке.

Як слідує зі змісту указаної заяви, ОСОБА_3 відмовився від батьківських прав відносно неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно доньки та погодився, щоб батьківські права та обов`язок піклування про його доньку взяв на себе ОСОБА_7 , погодився, щоб його було позбавлено батьківських прав без його присутності з можливістю подальшого усиновлення дитини ОСОБА_7 .

Разом з тим, суд зауважує, що відмова відповідача від батьківських прав та його згода на позбавлення його батьківських прав, викладена у вищевказаній письмовій заяві, не може слугувати єдиною та достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, оскільки виключний перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначено у ч. 1 ст. 164 СК України.

При цьому суд зазначає, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Тому відмова батька від батьківських прав на дитину є нікчемною, оскільки відмовитися від батьківських прав особа добровільно не може. Позбавлення батьківських прав можливе лише за рішенням суду і тільки при наявності підстав передбачених Сімейним кодексом України.

Позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення його батьківських прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Разом з тим, суд ураховує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, ким вони здійснюються, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Зважаючи на те, що відповідач є працездатним, має задовільний стан здоров`я, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на дитину у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Отже, оскільки позивач звернулася до суду з даним позовом 16 березня 2023 року, тому, у відповідності до положень ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти підлягають стягненню з цієї дати.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Діденко К.В. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року в частині відмови у задоволені позовної вимоги щодо позбавлення батьківських прав та ухвали нове судове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно його доньки - ОСОБА_4 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що сторона позивача частково не погоджується з висновками, які викладені в рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 31.08.2023 року, а саме в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , та вважає, що відповідне рішення в частині відмови у задоволенні вищевикладених позовних постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з порушення принципу змагальності сторін без повного та всебічного з`ясування обставин справи та підлягає скасуванню в цій частині.

Зазначає, що до предмету доказування вказаної справи входить факт ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків.

05 грудня 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, коли їх спільній дитині, ОСОБА_4 , було 3 роки.

З моменту розірвання шлюбу батько жодного разу до дитячого садку та школи не з`являвся, участі у вихованні дитини не брав. Тривалий час не брав участь у вихованні доньки, не прививав загальновизнані норми моралі, не розвивав її духовно та фізично, що свідчить про самоусунення від виховання дитини.

Поряд з цим, усі обов`язки батька щодо виховання ОСОБА_4 взяв на себе другий чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , який з маленького віку виховував ОСОБА_4 , як рідну доньку.

Сторона апелянта вважає, що судом першої інстанції не були повно та всебічно дослідженні обставини справи та не належним чином оцінені наявні докази.

Так, судом першої інстанції не будо належним чином оцінена добровільна надана згода ОСОБА_3 на позбавлення його батьківських прав відносно доньки, ОСОБА_8 , та надання згоди, щоб батьківські права та обов`язок піклування про його доньку взяв на себе ОСОБА_7 . Сам факт надання такої згоди особою, яка тривалий час не піклується про доньку, не виховує, не забезпечує, вже дає підставу свідчити про безвідповідальне ставлення до своїх батьківських обов`язків.

Відповідач не заперечує, що жодним чином не проявляв інтерес до доньки та не виконував свої батьківських обов`язків. Окрім цього, ОСОБА_3 , який проживає за кордоном, розуміє, що вітчим ОСОБА_7 замінив батька для ОСОБА_4 , який з малечку піклується про його доньку, фактично взявши на себе обов`язки батька. У зв`язку з чим не заперечує, щоб саме зазначена особа подальшому удочерила його дитину.

Фактичні обставини справи вказують на те, що відповідач ОСОБА_3 тривалий час взагалі не спілкувався з донькою, не піклувався про ЇЇ фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не забезпечував доступу до культурних цінностей, не сприяв засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу, не створював умов для отримання нею освіти, тощо.

У ході судового розгляду, безпосередньо позивачкою було повідомлено про те, що відповідач не проявляв жодної уваги та не висловлював бажання підтримувати зв`язки зі своєю донькою ще з 2008 року по теперішній час.

Окрім того, судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що відповідач ОСОБА_3 виїхав на постійне місце проживання до Республіки Чехія, що у свою чергу дає підстави вважати, що відповідачем, свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою. При цьому, такі життєві умови були обрані відповідачем саме після розірвання шлюбу з матір`ю дитини, тобто коли їй було лише 3 (три) роки, тобто відповідач усвідомлював що він не зможе спілкуватися з донькою в обсязі, необхідному для ЇЇ нормального самоусвідомлення; не зможе надавати дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не зможе сприяти засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не зможе виявляти інтересу до внутрішнього світу дитини та створювати умови для отримання нею освіти.

Окрім того, до уваги необхідно взяти той факт, що відповідач в ході судового розгляду у своїй заяві про визнання позову підтвердив факт того, що він знаходиться за кордоном, та визнав позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав. У ході судового розгляду відповідачем не було подано жодного процесуального документу щодо його заперечень проти підстав та предмету позовної заяви.

Так Верховний Суд у своїй постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 дійшов висновку про те, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини.

Також сторона апелянта категорично не погоджується із доводами суду першої інстанції про те, що висновок органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача є недостатньо обґрунтованим та поверхневим.

Однак, в самому висновку органу опіки та піклування, зокрема зазначено, що 15.05.2023 спеціалістами відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування - Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради складено акт обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно даного акту для дитини створені всі необхідні умови для проживання та розвитку за віком. Неповнолітня ОСОБА_4 пояснила, що батько з ними не проживає, останній раз вона його бачила в 2008 році. Зараз вони проживають з мамою, вітчимом, молодшою сестрою та бабусею.

Тобто зі слів самої ж доньки - ОСОБА_4 було повідомлено про те, що вона спілкувалась зі своїм батьком ще в 2008 році, проте зазначені доводи судом першої інстанції враховані не були.

Також сторона апелянта зазначає, про те, що на час звернення із дійсною апеляційною скаргою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 досягла повноліття.

За загальним правилом після досягнення повноліття особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком та донькою не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батька та дитини, що вказує про існування між ними взаємних особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними протягом усього їх життя, а деякі - навіть після смерті одного з них.

Факт досягнення дитиною повноліття на момент вирішення спору не може мати принципово вирішального значення під час розгляду справи, оскільки суд має оцінювати в своїй сукупності факти виконання/невиконання батьком своїх обов`язків щодо дитини за період часу до її повноліття.

Наступне дорослішання дитини і досягнення нею 18-річного віку не свідчить про належне виконання батьком своїх обов`язків і не може бути підставою для відмови в позові про позбавлення батьківських прав.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду до суду своєчасно не з`явились, заяв про відкладення не надали, що у відповідності до приписів ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Рішення суду в частині стягнення аліментів на дитину,апелянтом не оскаржується, тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду в оскаржуваній частині рішення суду є законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 05.12.2008.

Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 08 листопада 2005 року.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 24 травня 2023 року № 01-05-8/924 вх., позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є доцільним.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Підстави позбавлення батьківських прав визначені ст. 164 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування (п. 1); ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2); жорстоко поводяться з дитиною (п. 3); є хронічними алкоголіками або наркоманами (п. 4); вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва (п. 5); засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (п. 6).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Отже, тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України свідчить про те, що позбавлення батьківських прав за цією підставою, може бути лише за наявності винної поведінки, в даному випадку, батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Разом з цим, слід зазначити, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків так і для дітей (ст. 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку у кращу сторону, в даному випадку батька, неможливо, і лише при наявності вини в діях останнього.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що зазначаючи у позовній заяві про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, позивач не надала жодних доказів на підтвердження своїх вимог.

Згідно з вимогами статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 24 травня 2023 року № 01-05-8/924 вх., слідує, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з тим, зазначений висновок органу опіки та піклування, його зміст про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд вважає недостатньо обґрунтованим та поверхневим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Натомість, зазначений висновок фактично обґрунтований лише наявністю нотаріально посвідченої у м. Мєлнік, Мгр., інж. Ленка Голікова, Нотаріальної палати Республіки Чехія, заяви ОСОБА_3 в якій він відмовяється від своїх батьківських прав відносно доньки та погоджується на позбавлення його батьківських прав.

Тобто, такий висновок не містить обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Позивач не обґрунтувала та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення ОСОБА_3 відносно неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Щодо письмової заяви відповідача, посвідченої нотаріусом у м. Мєлнік, Мгр., інж. Ленка Голікова, Нотаріальної палати Республіки Чехія 21.02.2023, переклад якої зроблено перекладачем Захаренко-Марійчук Є.О. , справжність підпису якої посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л. О., суд зазначає таке.

Як слідує зі змісту указаної заяви, ОСОБА_3 відмовився від батьківських прав відносно неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно доньки та погодився, щоб батьківські права та обов`язок піклування про його доньку взяв на себе ОСОБА_7 , погодився, щоб його було позбавлено батьківських прав без його присутності з можливістю подальшого усиновлення дитини ОСОБА_7 .

Разом з тим, суд зауважує, що відмова відповідача від батьківських прав та його згода на позбавлення його батьківських прав, викладена у вищевказаній письмовій заяві, не може слугувати єдиною та достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, оскільки виключний перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначено у ч. 1 ст. 164 СК України.

При цьому суд зазначає, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Тому відмова батька від батьківських прав на дитину є нікчемною, оскільки відмовитися від батьківських прав особа добровільно не може. Позбавлення батьківських прав можливе лише за рішенням суду і тільки при наявності підстав передбачених Сімейним кодексом України.

Позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення його батьківських прав, суд дійшов обґрунтованого висновку в цій частині.

Разом з тим, суд ураховує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, ким вони здійснюються, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що з моменту розірвання шлюбу батько жодного разу до дитячого садку та школи не з`являвся, участі у вихованні дитини не брав, тривалий час не брав участь у вихованні доньки, не прививав загальновизнані норми моралі, не розвивав її духовно та фізично, що свідчить про самоусунення від виховання дитини є необґрунтованими з огляду на відсутність доказів в матеріалах справи на підтвердження вказаних посилань а тому судова колегія оцінює їх як припущення.

Посилання апелянта на постанову Верховного суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 на думку колегії суддів не є релевантним, так як у тій справі суд врахував, що відповідач був достовірно обізнаний про тяжку ситуацію дітей, викликану смертю матері, не вжив заходів на забезпечення догляду за дітьми, що викликало необхідність встановлення опіки над ними. В цій же справі позивачем не доведено належними та допустими доказами відповідні тяжкі обставини.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді О.С. Комлева

Н.В. Стахова