Справа № 307/3212/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 травня 2022 року, ухвалене суддею Сойма М.М., у справі за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу

встановив:

У вересні2021 року АТ «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу природно газу.

Позов мотивований тим, що позивач надає послуги з розподілу природного газу, а відповідач є споживачем таких послуг. Відповідні послуги надаються на підставі типового договору розподілу природного газу. Фактом приєднання ОСОБА_1 до умов договору розподілу природного газу є дії пов`язані зі споживанням природного газу на об`єкті нерухомості за адресою АДРЕСА_1 , про що свідчить щомісячна зміна показників лічильника в сторону збільшення, що документально підтверджено фінансовим станом абонента.

Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі та надав відповідачу послуги з розподілу природного газу, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала та не сплатила заборгованість за надані послуги за період з січня 2020 по серпень 2021 року, яка становить 3 526,84 гривень.

Враховуючи вищевикладене АТ «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» просило суд стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості а також сплачений судовий збір.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 травня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача АТ «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» заборгованість за надані послуги з розподілу природного газу в розмірі 3 526,84 грн. та 2 270,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вказує, що суд першої інстанції своїм рішенням порушив норми процесуального та матеріального права, не надавши в повному обсязі відповіді на ї доводи викладені у відзиві на позов, судом не було вирішено питання про призначення експертизи, а тільки наголошено, що експертиза платна.

Також суд не надав значення твердженням доданим доказам про той факт, що газопровід протяжністю 1000 метрів прокладено за власний рахунок та кошти вуличного комітету, про що свідчать надані нею докази.

Також суд не дослідив та не надав правової оцінки яким чином та на підставі якого нормативно правового акту Тячівське районне управління експлуатації газового господарства разом з газопроводами, побудованими громадянами району за власні кошти та майно стало власністю ПАТ «Закарпатгаз». Не Було витребувано документи, що підтверджують факт передачі мережі газопроводів та майна з комунальної власності у властність ПАТ «Закарпатгаз».

Крім того, судом не було враховано судову практику в аналогічних справах, зокрема рішення Келменецького районного суду Чернівецької області та постанову Чернівецького Апеляційного суду від 18.06.2021 по справі № 717/335/21.

АТ «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» подало відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Судом вірно встановлено фактичні обставини справи та правильно стягнуто з відповідача суму заборгованості, яка нарахована позивачем у відповідності до встановлених вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

У ході розгляду справи, відповідач фактично визнала наявну заборгованість та не спростувала і не заперечила факт надання їй та споживання послуг з розподілу природного газу, підтвердивши, що споживає природний газ та оплачує виключно вартість природного газу.

Наведене фактично свідчить про визнання заборгованості та небажання здійснювати її оплати в силу власного переконання.

Стосовно клопотання щодо призначення почеркознавчої експертизи, то вказує, що в судовому засіданні представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позову не визнав факт підписання ОСОБА_1 заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу проте, будь-яких доказів на підтвердження наведеного суду не надав.

Під час судового засідання суд неодноразово роз`яснював представнику відповідача про обов`язок надати докази щодо даних обставин на які він посилається та право заявити клопотання про призначення в даній справі судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення достовірності підпису, однак, представник не заявив клопотання про призначення судової експертизи з даного питання та не надав жодних доказів.

Твердження апелянта про те, що суд ввів його в оману стосовно клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не відповідає дійсності та спростовується самим апелянтом, суд наголошував виключно на тому, що така експертиза є платною.

Щодо передачі газопроводів та майна ПАТ «Закарпатгаз», то зазначає, що предметом даного спору є стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з розподілу природного газу.

В матеріалах справи наявні докази які підтверджують наявність у позивача ліцензії з розподілу природного газу та перебування на законних підставах газорозподільної системи що знаходиться на території Закарпатської області - лист НКРЕКП № 14279/09/7-21 від 07.12.2021.

Обставина на яку вказує апелянт, що газопровід протяжністю 1000 метрів прокладено за кошти відповідача та кошти вуличного комітету, про що свідчать надані копії документів досліджувалась при розгляді справи та не є обставиною яка підтверджує чи спростовує вимоги про стягнення заборгованості.

Стосовно неконституційності НКРЕКП. Визнання неконституційними окремих положень Закону тягне за собою виникнення істотні прогалини у законодавстві стосовно порядку організації діяльності Комісії, що може унеможливити її функціонування та виконання нею завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

У цьому рішенні зазначено, що частина перша статті 1, пункт 2 частини першої статті 4, частина перша, абзаци перший, другий частини другої статті 5, абзаци другий, третій, четвертий, тридцять дев`ятий, сороковий частини третьої, частина шоста статті 8 Закону України „Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" від 22 вересня 2016 року № 15-40-VI11, визнано неконституційними, такими, що втрачають чинність з 31 грудня 2019 року.

Даним рішення КСУ фактично визнав за потрібне відтермінувати втрату чинності відповідними положеннями Закону для приведення чинного законодавства у цій частині у відповідність до вимог Конституції України.

Після цього Верховна Рада внесла зміни до Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» № 1540Л/ІІІ, відповідно до якого НКРЕКП визначила постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, членів якого призначає і звільняє Президент. Прийняття Конституційним Судом рішення від 13 червня 2019 року № 5-р/2019 жодним чином не впливає на обставини які є предметом спору по даній справі.

Сам по собі факт наявності даного рішення Конституційного Суду не спростовує обов`язку споживача оплачувати спожиті ним послуги та не свідчить про відсутність заборгованості.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував рішення Келменецького районного суду Чернівецької області та постанову Чернівецького Апеляційного суду від 18.06.2021 по справі № 717/335/21. Процесуальне законодавство не передбачає обов`язку при розгляді справи враховувати рішення інших судів першої та апеляційної інстанції. У вказаних рішеннях фактичні обставини справи не є подібним. Так, матеріали справи № 717/335/21 не містили, заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу, яка була б надіслана чи надана відповідачу та підписана

З огляду на викладене, апелент не надав належних та допустимих доказів порушення судом норм процесуального чи матеріального права, відтак, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає що така не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що фактом приєднання побутового споживача ОСОБА_1 до умов Договору з надання послуг з розподілу природного газу є щомісячне споживання певних об`ємів природного газу і як наслідок зміна показань газового лічильника за адресою споживача за особовим рахунком № НОМЕР_1 , що слідує з розрахунку місячної вартості наданих послуг за які споживач здійснював оплату за спожитий природній газ. Відтак, побутовий споживач ОСОБА_1 отримувала також послуги і з розподілу природнього газу та на підставі публічного договору між сторонами склалися фактичні договірні відносини щодо послуг з приводу розподілу природнього газу. А звідси, побутовим споживачем ОСОБА_1 не було виконано належним чином зобов`язання перед позивачем по сплаті послуг за розподіл природного газу, чим порушено умови договору та норми чинного законодавства.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції за наступних мотивів.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що житловий будинок з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно від 31 січня 2003 року належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 1/2 частині кожному, а.с. 90.

Відповідно до Акту про порушення за № 219 від 08.11.2019 року в споживача ОСОБА_1 , рахунок НОМЕР_1 виявлено пошкодження ЗВТ (лічильника газу) або робота комерційного ВОГ чи його складових в позаштатному режимі, внаслідок чого витрата (споживання) природнього газу комерційним ВОГ не обліковується або обліковується некоректно. Згідно запису в описовій частині акту: на даній адресі підозра на зупинку лічильного механізму. Даний акт передано на експертизу, а.с. 100-101.

Зі змісту Акту за № 166 від 07.11.2019 року вбачається, що споживачу ОСОБА_1 за особовим рахунком НОМЕР_1 встановлено газовий лічильник за № 12359876, який опломбовано у присутності споживача (представника) ОСОБА_4 , а.с. 124 (на звороті).

До матеріалів справи долучено відомості про Фінансовий стан розрахунків за послугу з розподілу природнього газу по особовому рахунку НОМЕР_1 , ЕІС-код: 56ХМ13Е17392924Т, споживач ОСОБА_1 по газовому лічильнику типу ВК-G4МТ, серійний №12359876 з яких слідує, що ОСОБА_1 споживала природній газ, але починаючи з січня 2020 року не здійснювала оплату послуг з розподілу природнього газу, а.с. 16.

В матеріалах справи наявна заява-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживання) від 01.04.2018 року, яка містить підпис споживача ОСОБА_1 за адресою об`єкта по АДРЕСА_1 , а.с. 123 (на звороті).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції за наступних доводів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Правовідносини з розподілу та постачання побутовим споживачам природного газу регулюються статтею 714 Цивільного кодексу України та Законом України «Про ринок природного газу», Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг N 2494 від 30.09.2015 року.

Відповідно до абз. 10 частини першої ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про ринок природного газу», розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу; постачання природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

Відповідно до статті 40 ЗУ «Про ринок природного газу», розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.

За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу.

Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором.

Договір розподілу природного газу є публічним.

Кодекс газорозподільних систем визначає взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу (в тому числі побутовими споживачами).

Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу - це правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу.

Доступ до газорозподільної системи - це право користування потужністю складової (об`єкта) газорозподільної системи в обсязі та на умовах, встановлених у договорі (технічній угоді) про надання відповідних послуг з оператором газорозподільної системи.

Оператор газорозподільної системи - це суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Споживачем природного газу (споживач) є фізична особа, фізична особа -підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ Оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу.

Відповідно до пункту 2 глави 2 розділу І Кодексу ГРМ оператор ГРМ здійснює діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, від 29 червня 2017 року № 856 (зі змінами, внесеними Постановою НКРЕКП від 18 червня 2019 року № 1093) ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу на території Закарпатської області в зоні розташування газорозподільної системи надано АТ «Закарпатгаз».

Згідно з пунктом 5 глави 2 розділу І Кодексу ГРМ взаємовідносини, пов`язані з розподілом природного газу споживачам, у тому числі побутовим споживачам, підключеним до/через ГРМ, включаючи забезпечення Оператором ГРМ цілодобового їх доступу до ГРМ для споживання (розподілу) належного їм (їх постачальникам) природного газу, регулюються договором розподілу природного газу, укладеним між Оператором ГРМ та споживачем відповідно до вимог глави 3 розділу VІ цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою Типового договору розподілу природного газу.

Згідно з пунктом 4 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу між оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті регулятора та оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

Пунктом 5 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ визначено, що для забезпечення приєднання до договору розподілу природного газу всіх фактично підключених до/через ГРМ споживачів (у тому числі побутових споживачів) оператор ГРМ в установленому цією главою порядку направляє кожному споживачу супровідним листом за формою додатка 3 до типового договору розподілу природного газу сформовану заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу з персоніфікованими даними споживача та його об`єкта, що складається за формою додатка 1 (для побутових споживачів) до типового договору розподілу природного газу. Персоніфіковані дані мають бути достатніми для проведення розрахунків та визначення об`єму споживання природного газу, зокрема мають містити присвоєний споживачу персональний ЕІС-код як суб`єкту ринку природного газу та за необхідності ЕІС-код його точки (точок) комерційного обліку, величину приєднаної потужності об`єкта споживача та перелік комерційних вузлів обліку (за їх наявності).

У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.

Підпунктом 6 пункту 1 глави 2 розділу ХІ Кодексу ГРМ до порушень споживача та несанкціонованого споживача, які кваліфікуються як несанкціонований відбір природного газу з ГРМ (крадіжка газу) та внаслідок яких щодо них здійснюється нарахування не облікованих об`ємів (обсягів) природного газу, належать використання природного газу споживачем за відсутності чи після розірвання договору розподілу природного газу.

Відповідно до п. 7 гл. 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунку Оператора ГРМ та/або документальне підтверджене споживання природного газу.

Встановлено, що позивач АТ «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» є оператором газорозподільної системи і здійснює господарську діяльність, зокрема, з розподілу природного газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Типовий договір розподілу природного газу затверджено Постановою НКРЕКП від 3.09.2015 року №2498.

Відповідно до п.8.1. Договору, за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність згідно з цим Договором та чинним законодавством України.

За договором про розподіл природного газу споживач зобов`язаний, зокрема, не допускати несанкціонованого відбору природного газу (п.7.4 Договору).

Тож, фактом підтвердження акцептування ОСОБА_1 приєднання до умов договору розподілу природного газу, являється підтвердження здійснення споживачем споживання природнього газу, що доводиться фінансовим станом рахунку , ЕІС-код: 56ХМ13Е17392924Т, а.с.16.

Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2021 року у справі № 591/4825/20 (провадження № 61-11470св21) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 161/11800/19 (провадження № 14-119цс20).

У ході судового розгляду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечив підписання ОСОБА_1 заяви-приєднання до умов Договору розподілу природного газу (для побутового споживання) від 01.04.2018 року, яка долучена позивачем до матеріалів справи, а.с. 123 (на звороті). Водночас не заперечував тієї обставини, що за адресою по АДРЕСА_1 , здійснювалось споживання природнього газу.

Однак, ОСОБА_1 у відповідності до приписів глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ не надсилала АТ «Оператор газорозподільної системи «Закарпатгаз» заяви про відмову від споживання природного газу та у відповідності із цим здійснити припинення розподілу природного газу на її об`єкт споживання.

Позаяк ОСОБА_1 не здійснила таких дій, а продовжувала споживати природній газ, то за цієї обставини є доведеним факт укладення Договору розподілу природного газу (для побутового споживання), який акцептовано відповідачем вчиненням фактичних дій по споживанню природнього газу.

Відтак, заперечення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 стосовно не підписання особисто заяви-приєднання є неналежним в силу того, що були здійснені реальні дії побутовим споживачем на споживання природнього газу, що свідчить про наявність договірних правовідносин.

Колегією суддів встановлено і не оспорюється сторонами той факт, що по справі виник спір щодо існування заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу.

За правилами статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, пункт перший частини першої статті 611 Цивільного кодексу України.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, частина перша статті 612 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Оскільки ОСОБА_1 отримувала послуги з постачання природного газу, який оплачувала, то відповідно отримувала і послуги з розподілу природного газу до об`єкта газопостачання, однак за такі послуги систематично не здійснювала оплату вартості наданих послуг, внаслідок чого утворилася заборгованість перед АТ «Закарпатгаз» за період з січня 2020 по серпень 2021 року, яке є оператором газорозподільної системи на території Закарпатської області, у розмірі 3.526,84 грн.

Розрахунок вказаної заборгованості здійснено позивачем АТ «Закарпатгаз» за наведений період, відповідно до вимог Кодексу ГРМ, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2494, та тарифів, встановлених на послуги розподілу природного газу для АТ «Закарпатгаз» у відповідні періоди, об`ємів споживання відповідачем природного газу.

Відповідний розрахунок вартості розподілу природного газу за адресою споживача по особовому рахунку № НОМЕР_1 станом на 23.08.2021 року здійснено позивачем, який не викликає сумніву в колегії суддів, а.с. 17. Та не дивлячись на це, ОСОБА_1 зазначеного розрахунку не спростувала та в свою чергу власного контр-розрахунку не навела.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, поданих сторонами з урахуванням фактичних і правових підстав позовних вимог і заперечень на них, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову та, як наслідок, оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права.

А звідси, колегія суддів зазначає, що позаяк, апеляційна скарга інших доводів, які б давали підставу для висновків, що рішення суду першої інстанції ухвалене в супереч вимог норм матеріального і процесуального права не містить, то звідси, таку слід визнати необґрунтованою у спірних правовідносинах.

Окрім наведеного, колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

А тому, апеляційний суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відтак, апеляційний суд з огляду на викладене зазначає, що відповідачу надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені в апеляційній скарзі, які мають значення для вирішення даного спору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги у спірних правовідносинах не являються тими обставинами, які б слугували підставою для колегії суддів стосовно відхилення заявлених позовних вимог, та не впливають на правові висновки у спірних правовідносинах і не спростовують викладеного вище.

А звідси, дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскаржуваного рішення, і висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити на підставі приписів статті 375 ЦПК України, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 травня 2022 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 05 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді :