ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/273/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

представника апелянта - Каневської М.О. ,

представника позивача - Черніцького І.Р. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/15707/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2023 року (ухвалене суддею Чорною В.Г., повний текст якого складено 24 листопада 2023 року) в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка покликалася на те, що 22 листопада 2021 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від неї в борг грошові кошти в сумі 10000 доларів CШA. Факт укладення договору підтверджується розпискою. написаною власноручно ОСОБА_3 . Також 13 грудня 2021 року відповідачем повернуто 900 доларів США, що підтверджується її записом на оригіналі розписки. 05 вересня 2022 року позивачка звернулася із листом-вимогою до відповідача з проханням повернути гроші і попередженням, що вона змушена звернутися до суду про примусове стягнення боргу з покладенням на відповідача всіх судових витрат, однак, до цього часу грошові кошти відповідач не повернув та відмовляється їх повертати. Позивачка вважає, що має право вимагати повернення позичених нею грошей в судовому порядку, так як розписка від 22 листопада 2021 року підтверджує факт укладення договору позики, відповідно до умов якого відповідач позичив в неї грошові кошти в сумі 10000 доларів США. Оскільки в розписці не було встановлено строк повернення грошових коштів, то позивачка 05 вересня 2022 року звернулася із листом-вимогою до ОСОБА_3 з проханням повернути гроші, які відповідач повинен був повернути до 05 жовтня 2022 року, однак, свої зобов`язання не виконав. Тому, у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, просить суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 9100 доларів США.

Крім того, оскільки договором не встановлено розмір процентів, вважає, що позивачка має право на отримання їх в розмірі облікової ставки Національного банку України та відповідно до проведеного нею розрахунку розмір процентів, які відповідач повинен їй оплатили за період з 21 листопада 2021 року до 05 жовтня 2022 року, становить 1245.11 доларів США.

Отже, заборгованість відповідача за договором позики становить 10345.11 доларів США, з них 9100 доларів США сума боргу та 1245.11 проценти.

У зв`язку з наведеним просила суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти у сумі 10345.11 доларів США.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 9100 доларів США та сплачений судовий збір в розмірі 3327.74 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, представник ОСОБА_3 - адвокат Каневська М.О. подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що доказом боргового зобов`язання позивачка вважає документ, в якому вказані відомості про отримання ОСОБА_3 коштів, однак не встановлено зобов`язання та строку повернення коштів.

Апелянт зазначає, що зміст доданого до позову документу не підтверджує справжню правову природу правовідносин між сторонами, зокрема укладення договору позики, оскільки жодного зобов`язання щодо повернення коштів в згаданому документі не міститься. Крім того, позивачем не надано доказів отримання ОСОБА_3 вимоги про повернення коштів від 05 вересня 2022 року.

У зв`язку з наведеним просить рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

08 березня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника позивачки - адвоката Черніцького І.Р. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що згідно розписки відповідач отримав саме в борг від позивачки грошові кошти у розмірі 10000 доларів США, як він пояснив будучи допитаний як свідок, для купівлі автомобіля. З розписки вбачається, що відповідач власноручно написав, що отримав грошові кошти в сумі 10000 доларів США. При цьому наявність оригіналу боргової розписки у позивачки без зазначення на ній про повернення оспорюваної суми свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Враховуючи наведене, суд першої інстанції правомірно відхилив доводи відповідача, що розписка не містить істотних умов, які б давали можливість кваліфікувати вчинений правочин як договір позики.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Каневська М.О. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені в ній. Також пояснила, що відповідачем повернуто борг повністю трьома траншами, але письмово оформлено повернення лише 900 доларів США.

Представник позивачки - адвокат Черніцький І.Р. проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга подана лише в частині задоволених позовних вимог, а тому в іншій частині рішення суду колегією суддів не переглядається.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно розписки, оригінал якої долучено до матеріалів справи, 22 листопада 2021 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взяв гроші в ОСОБА_4 в розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США (а.с.33).

13 грудня 2021 року ОСОБА_4 зробила на розписці напис «віддав 900 $» та засвідчила його своїм підписом.

05 вересня 2022 року ОСОБА_4 звернулася із листом-вимогою до відповідача ОСОБА_3 з проханням повернути гроші і попередженням, що вона буде змушена звернутися до суду про примусове стягнення боргу, надіславши на його адресу проживання ОСОБА_3 (а.с.9-10).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. За своєю суттю розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_3 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_4 підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м.Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що ОСОБА_4 не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі».

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС в складі Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до буквального змісту розписки, написаної власноручно відповідачем, 22 листопада 2021 року ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 10000 доларів США.

При цьому, ОСОБА_3 не заперечує факту написання ним розписки та отримання коштів.

Таким чином, судом правильно встановлено, що зміст договору (розписки) від 22 листопада 2021 року підтверджує, що між сторонами виникли відносини з договору позики.

Станом на момент розгляду даної справи між сторонами існують боргові зобов`язання на суму 9100 доларів США згідно договору позики від 22 листопада 2021 року. Наведена обставина відповідачем не спростована, а тому існують правові підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в розмірі 9100 доларів США.

Доводи апелянта про те, що у документі від 22 листопада 2021 року не встановлено зобов`язання та строку повернення коштів колегія суддів відхиляє, оскільки якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Твердження апелянта про те, що зміст доданого до позову документу від 22 листопада 2021 року не підтверджує укладення договору позики апеляційний суд оцінює як суперечливу поведінку зі сторони ОСОБА_3 , оскільки повернення 900 доларів США вказує на те, що між сторонами був укладений договір позики, згідно якого у відповідача був обов`язок повернути позичені кошти, що частково ним було виконано. Крім цього, в судовому засіданні в апеляційному суді представник апелянта зазначила, що відповідачем позивачці повернуто борг повністю трьома траншами, але письмово оформлено повернення лише 900 доларів США. Аналогічні покази давав в суді першої інстанції сам відповідач, будучи допитаним в якості свідка.

Судом першої інстанції правильно такі свідчення відповідача не було взято до уваги, оскільки факт повернення коштів за договором позики може бути підтверджений лише письмовими доказами.

Також, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання грошового зобов`язання припиненим, справа № 607/7875/23. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що 22 листопада 2021 року він позичив у ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 10000 доларів США, про що було складено письмову розписку.

Посилання апелянта на неотримання ОСОБА_3 вимоги ОСОБА_4 про повернення коштів від 05 вересня 2022 року суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки вказана обставина не має правового значення у вирішенні даної справи. Наявними в справі доказами підтверджено надсилання позивачкою такої вимоги за місцем проживання відповідача. Більше того, апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_4 звернулася до суду із даним позов 07 листопада 2022 року, однак станом на 27 березня 2024 року ОСОБА_3 не виконав грошове зобов`язання згідно договору позики від 22 листопада 2021 року.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у відзиві на позов, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 08 квітня 2024 року.

Головуючий : О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

Н.М. Хома