Справа № 641/648/23
Провадження № 2/645/38/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Алтухової О.Ю.,

секретар судового засідання - Малій О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат Скульський С.І., звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей сторін у справі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 23 лютого 2016 року рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова шлюб було розірвано. Під час шлюбу у сторін народилися діти: син - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , донька - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний момент позивач з відповідачем проживають окремо. Діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 постійно проживають разом з матір`ю та перебувають на повному її утриманні та вихованні. Крім того, позивач звернулась до Фрунзенського районного суду міста Харкова з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей і судом був винесений судовий наказ про стягнення аліментів на утримання дітей - сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний відповідач аліменти не сплачує в добровільному порядку, що призвело до утворення заборгованості. Іншої матеріальної допомоги відповідач не надає. Тобто, на думку сторони позивача, цими рішеннями суду підтверджується той факт, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків. З моменту припинення відносин і по цей час батько взагалі не бачив дітей жодного разу. Крім несплати аліментів, відповідач ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дітей не надавав і не надає по цей час. Починаючи з 2016 року відповідач життям дітей не цікавився, жодного разу не зателефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дітьми. На сьогоднішній день відповідач не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не силкується з дітьми взагалі, тобто не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідач про справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, навіть не цікавився їх життям, не відвідував і не відвідує їх вдома, в дитячому садку, загальноосвітній школі та не цікавиться їх здоров`ям у дитячій поліклініці, що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 13.02.2023 року справа передана на розгляд Фрунзенському районному суду м.Харкова.

Ухвалою суду від 14.03.2023 року відкрите загальне позовне провадження у справі, призначене підготовче судове засідання. Копію ухвали направлено до органу опіки для підготовки та подання суду висновку щодо розв`язання спору про позбавлення відповідача батьківських прав.

15.06.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Агаєвої С.М., у якому представник просила відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначила, що з 15.05.2012 року по 23.02.2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.02.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Фактичні шлюбні відносини були припинені ще наприкінці 2014 року через непорозуміння між сторонами та поведінку позивачки щодо її відношення до сімейних цінностей та відношення до дитини. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 2014 року та після розлучення діти залишились проживати з матір`ю, однак остання по теперішній час чинить перешкоди батьку в спілкуванні з дітьми, відмовляється від переговорів стосовно вирішення питання щодо участі батька у вихованні дітей та їх утриманні в добровільному порядку. Натомість позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. Так, заочним рішенням Фрунзенського районного суду від 26.11.2014 було стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а рішенням від 09.02.2015 року стягнуто аліменти га утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказані рішення суду щодо утримання дітей відповідачем сумлінно виконуються, однак позивач періодично створює штучні перешкоди для виконання вказаного рішення відповідачем, не надає реквізити для відправлення виплат, навмисно не повідомляє державні органи про отримання аліментів від відповідача, в зв`язку з чим було вчинено неправильний розрахунок про заборгованість зі сплати аліментів. Позивач весь цей час періодично блокує телефон відповідача та його матері, навмисно не повідомляє де навчаються діти та переховує їх від батька. В період з 2017 по 2019 роки відповідач працював за кордоном поза межами України, коли приїзжав до м. Харків зустрічався з дітьми лише в присутності позивачки. Весь час перебування за кордоном сплату аліментів останній проводив через грошові перекази, за його проханням дітей відвідувала бабуся - ОСОБА_6 , яка на отримані від відповідача гроші також купувала дітям одяг, іграшки, займалась їх розвитком та приймала участь у лікуванні дітей, вітала їх з днем народження та купувала подарунки дітям. Так на прохання ОСОБА_6 позивач надавала список ліків, які потрібно купити дитині, ОСОБА_6 їх замовляла в аптеці, оплачувала та позивач вже забирала в аптеці проплачені ліки. З березня 2022 року позивач забрала без дозволу відповідача дітей та виїхала за межі України через військову агресію рф. Оскільки відповідач та його родичі в телефоні позивача заблоковані, зв`язатись з нею та дітьми весь цей час немає можливості. Однією з підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 позивач зазначає не сплату аліментів відповідачем, що носе систематичних характер, та не утримання своїх дітей відповідачем, ненадання відповідачем іншої матеріальної допомоги. В обґрунтування своїх доводів позивач посилається на судовий наказ Фрунзенського районного суду м. Харкова про стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей, оскільки нібито в добровільному порядку останній аліменти не сплачував і на думку позивача ці накази підтверджують ухилення батька від утримання дітей.

Вказані свідчення не відповідають дійсності, оскільки існування рішення або судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей само по собі не свідчить про ухилення від виконання обов`язку відповідача, а є лише результатом відсутності домовленості між батьками про порядок та розмір утримання дітей тим з батьків, з ким діти не проживають. Так, після розлучення позивач категорично не йшла на контакт з відповідачем, не давала йому бачитись з дітьми та чинила перешкоди в спілкуванні з дітьми. Замість конструктивного діалогу та укладення договору у нотаріуса про порядок виховання та утримання їх дітей вона звернулась до суду з відповідними заявами про стягнення аліментів в примусовому порядку. В якості доказу до позовної заяви додано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01.02.2023 року, виготовленого старшим державним виконавцем Немишлянського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, згідно якого заборгованість складає 101 934,70 грн. Разом з тим, вказана заборгованість не відповідає фактичним обставинам справи та була перерахована внаслідок звернення відповідача до виконавчої служби з вимогою про перерахування вказаної заборгованості разом із доказами своєчасної оплати аліментів безпосередньо на ім`я позивача, оскільки позивач повела себе не добросовісно і не повідомляла державного виконавця про систематичне отримання аліментів на утримання неповнолітніх дітей від відповідача поза межами виконавчого провадження. Відповідачем були надані докази відправлення грошових коштів позивачці безпосередньо, шляхом направлення грошових переказів на її ім`я щомісячно, тобто рішення суду відповідач сумлінно виконує весь цей час навіть інколи з переплатою, але позивачка навмисно не повідомляє про це відповідних виконавців, в провадженні яких перебувають виконавчі документи зі стягнення аліментів з відповідача.

Також не відповідає дійсності ствердження позивача щодо не прийняття участі батька у додаткових витрат на дітей, оскільки відповідач та бабуся дітей купували та передавали речі, іграшки дітям, вітають дітей з днем народження та приймають участь в придбанні ліків для дітей. Також вказані факти підтверджуються скрінами переписки у вайбері з позивачкою, де вона виражає подяку за ліки та вказує на потреби дітей, які відповідач виконував. Так, в грудні 2020 року остання повідомила, що купила сину слуховий апарат вартістю 20 000 грн. та просила надати кошти на вказаний апарат, але відповідач звернувся до лікарні і дізнався, що вказаний апарат було видано дитині безкоштовно. Тобто позивач, на думку відповідача, постійно намагається відповідача ввести в оману та отримати лише більше коштів нібито на потреби дітей, які витрачає на власні потреби. Щодо відповідей з дитячого садку, школи та медичного закладу, згідно яких зазначено, що батько не відвідував дітей та не цікавився їх навчанням та станом здоров`я, то в період з 2017 по 2019 роки відповідач взагалі не проживав в України через роботу за кордоном, але завжди підтримував через позивача зв`язок з дітьми. При цьому остання не повідомляла про їх місце навчання. Позивач, яка ніде ніколи не працювала боялась, що відповідач зможе забрати собі дітей, тому чинила перешкоди у спілкуванні батька з дітьми. Відповідач весь цей час не ініціював звернення до суду та до органів опіки стосовно порушення його батьківських прав з боку позивачки через острах того, що ОСОБА_1 взагалі заборонить йому спілкуватись і бачитись з дітьми. Крім того, відповідач дбає про психічний стан дітей і не хоче щоб конфлікт між ним та їх матір`ю відобразився на дитячій психіці. Тому він виконує свої батьківські обов`язки в тих межах, які встановлені самою позивачкою.

Ухвалою суду від 12.12.2023 року закрите підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивачка у судове не з`явилася. Представник позивачки - адвокат Скульський С.І., який приймає участь у розгляді справи в режимі відеоконференції проти закриття підготовчого провадження не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомлено.

Представник відповідача - адвокат Агаєва С.М. у підготовче засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомлено.

Представники третіх осіб у підготовче засідання не з`явилися. Директор Департаменту служб у справах дітей ХМР Малько О.П. на електронну адресу суду подала повідомлення про неможливість підготувати об`єктивний висновок органу опіки, оскільки позивачка та відповідач на співбесіду до Департамент не з`явилися. Справу просили розглядати без участі представника Департаменту служб у справах дітей та ухвалити рішення на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 11.12).

Згідно з інформацією КНП «Міська дитяча поліклініка № 15» ХМР від 28.12.2022 року, до 15.01.2022 декларації були кладені з медичним директором ОСОБА_7 , а 15.012022 року ОСОБА_1 уклала Декларацію про вибір лікаря , який надає первинну медичну допомогу її дітям ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , з лікарем-педіатром ОСОБА_8 . До поліклініки за наданням медичної допомоги при захворюваннях дітей, за консультаціями по догляду, проведенням профілактичних щеплень, проведенням медичних оглядів зверталася мати. Батько ОСОБА_2 з жовтня 2014 року в поліклініку з дітьми не звертався, станом здоров`я та розвитком дітей не цікавився (а.с. 15).

З довідки від 03.01.2023 року № 1, виданої КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 265 ХМР» вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідувала даний комунальний заклад з 01.09.2016 по 01.09.2020. За час перебування дитини у закладі, її батько ОСОБА_2 жодного разу у заклад не приходив, не відвідував батьківських зборів, свят та розваг, не приносив сплачені за харчування дитини квитанції. Дитину приводила та забирала мати ОСОБА_1 , яка брала активну участь у вихованні доньки (а.с. 22).

Згідно з інформацією від 29.12.2022 року КЗ «Харківська спеціальна школа № 12» Харківської обласної ради, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.09.2020 року зараховані до 1-Б класу даного навчального закладу, де отримують освіту по теперішній час. З 24.02.2022 року освітній процес здійснюється дистанційно, у зв`язку з веденням воєнного стану в Україні. Протягом перебування дійти у даному навчальному закладі ОСОБА_2 до адміністрації та педагогів закладу освіти не звертався, станом навчання та виховання дітей не цікавився, батьківськи збори не відвідував, участі у шкільних заходах не приймав (а.с. 27).

З розрахунку заборгованості, долученому до позовної заяви, вбачається, що станом на 01.02.2023 року заборгованість ОСОБА_2 за аліментами у виконавчому провадженні № 59419619 по примусовому виконанню виконавчого листа № 645/996/19, виданого 04.06.2019 року Фрунзенським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_4 - складає 102934,70 грн (а.с.17-18).

До відзиву стороною позивача надано розрахунок заборгованості по аліментам, згідно якому переплата по аліментам станом на 0101.2019 року складала 21950,00 грн (а.с. 96).

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 16.03.2023 року № 17094 вбачається, що загальна сума боргу по аліментам на 01.03.2023 складає 15842,29 грн (а.с. 101-102).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 (подруга позивачки) пояснила, що сторони одружилися у 2012 році, а в 2013 році у них народився син ОСОБА_10 . Дитина потребувала операції, з оплатою якої допомагали всі друзі, оскільки відповідач не працював. Коли ОСОБА_1 була вагітна другою дитиною ОСОБА_12 пішов із сім`ї. Коли ОСОБА_1 народила та лежала у лікарні відповідач з`явився лише один раз, ОСОБА_1 допомагали друзі та родичі. Коли дочці сторін ОСОБА_14 було близька 7 місяців позивачка познайомилася з чоловіком на ім`я ОСОБА_15 , який допомагав їй та дітям фінансово. Проте ОСОБА_15 загинув на війні. Зараз позивачка з дітьми У Німеччині.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 (мати відповідача) пояснила, що відповідач після одруження проживав за адресою позивачки. У сторін народилися двоє дітей: ОСОБА_10 та ОСОБА_16 . У травні 2014 року ОСОБА_17 подав на розлучення. Відповідачка подала на аліменти. З 2016 по 2020 рік ОСОБА_18 виїхав на роботу до Польщі та робим матері переводи, щоб та сплачувала аліменти, просив купувати речі та одяг для дітей. Коли ОСОБА_12 повернувся до України, ОСОБА_1 йому дітей не давала, хотіла бути присутньою при їх зустрічах. Коли почалася війна позивачка виїхала за кордон. Влітку 2016 року відповідач створив нову сім`ю.

Згідно з положеннями ч.ч.3, 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Верховний Суд у своїй постанові від 6 травня 2020 року (справа № 753/2025/19) зазначив, що висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим для суду, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Суд приходить до висновку, що обов?язковим для суду є саме залучення органу опіки і піклування до участі у справі, а не наявність у справі відповідного письмового висновку. Проте основною метою залучення органів опіки та піклування є отримання фахової оцінки щодо розв`язання спору, тому така дія суду не має бути формальною.

Однак у цій справі, суд з часу постановленні відповідної ухвали 14.03.2023 року намагався отримати висновок органу опіки та піклування у цій справі, проте даний орган 12.12.2023 року повідомив суд про неможливість підготувати об`єктивний висновок органу опіки, оскільки позивачка та відповідач на співбесіду до Департаменту не з`явилися.

Таким чином, орган опіки з незалежних від нього причин не зміг виконати покладений на нього законом обв`язок по наданню суду висновку щодо розв`язання спору.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час розгляду судами спору) визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

У судовому засіданні сторони не заперечували, що відповідач ОСОБА_2 після відкриття провадження у цій справі звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми.

Також, у судовому засіданні відповідач категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав та надав докази помилковості розміру заборгованості по аліментам, поданому позивачкою.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дають змогу оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Так, стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з уведенням у дію стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

У цій справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_2 не бажає спілкуватися зі своїми дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, які залишилися проживати з матір`ю.

Та обставина, що на час розгляду справи в основному матеріальним забезпеченням дітей, їх вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дітей не бажає приймати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Питання про стягнення судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.258-259,264-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Позивач: ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , , АДРЕСА_2 .

Третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради? м.Харків, вул. Плеханівська, 42.

Третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, м.Харків, вул. Чернишевська, 55.

Повний текст рішення складено 09.04.2024 року.

Суддя О.Ю.Алтухова