Справа № 727/680/24
Провадження № 2/727/520/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Гавалешка П.С.,

за участю секретаря судового засідання: Рудої І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник адвокат Мандзюк Віктор Борисович до Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області, третя особа без самостійних вимог Перша Чернівецька державна нотаріальна контора про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом в якому просить скасувати арешт нерухомого майна - частки, квартири АДРЕСА_1 ., зазначає, що в процесі оформлення спадкових справ їй стало відомо, що на частину квартири постановою СВ Шевченківського РВУ МВС України від 14 04 2011 року було накладено арешт. При цьому позивачка посилається на те, що вона є спадкоємцем, однак оформити спадщину не спадкове майно, не може, оскільки за даними Державного реєстру речових прав на підставі постанови про накладення арешту накладено арешт на спірну квартиру.

Враховуючи неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачка в іншій спосіб захистити своє порушене право не може, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Зазначає, що з метою встановлення причини накладення цього обмеження, було здійснено до Чернівецького РУП ГУНП у Чернівецькій області адвокатський запит про надання належним чином завіреної копії постанови СВ Шевченківського РВУ МВС України про накладення арешту на майно.

Проте, згідно відповіді СВ Чернівецького РУП ГУНП у Чернівецькій області, будь- якого зареєстрованого провадження, у якому б фігурувала квартира № будинку АДРЕСА_2 немає підстав для накладення обтяження на вказане нерухоме майно.

Представник позивачки адвокат Мандзюк В.Б. до судового засідання не з`явилась, надав до суду заяву в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача Чернівецького районного управління поліції Головного управління національної поліції в Чернівецькій області подав до суду відзив в якому просив справу слухати за відсутності представника управляння. Просив відмовити у задоволені позову з тих підстав, що зняття арешту накладеного в рамках кримінального провадження не може бути розглянута за правилами цивільного судочинства, і крім іншого зазначив, що Чернівецького районного управління поліції Головного управління національної поліції в Чернівецькій області не є правонаступником Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області.

Третя особа: Державний нотаріус Прядко І.І., надав до суду заперечення в якому просив суд відмовити в задоволені позовних вимог та розглядати справу у його відсутності.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м Чернівці від 22 жовтня 2021 року визнано за ОСОБА_2 як за співласником право власності на частки квартири, що знаходиться в АДРЕСА_3 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 червня 1996 року, квартира АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 .

Відповідно до копії свідоцтва про шлюбу серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 15 лютого 2010 року зареєструвала шлюбу з ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу набула прізвище « ОСОБА_8 ».

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.02.2023 року на вказане майно накладено заборону, а саме арешт нерухомого майна підстава обтяження постанова СВ Шевченківського РВ УМВСУ в Чернівецькій області від 14 квітня 2011 року.

Згідно даних Чернівецького РУП ГУНП у Чернівецькій області, УПП у Чернівецькій області, встановити конкретні підстави для вчинення даного обмеження на нерухоме майно не представилось можливим.

Отже, позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Пунктами 1, 2 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом.

За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Відповідно до ст 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду.

30 червня 2020 року Велика Палата Верховного суду, в справі, що переглядалася, в чергове піднімала питання щодо підсудності справ, предметом яких є звільнення майна з-під арешту.

Так, в п. 21.1 Постанови Великої Палати Верховного суду від30.06.2020 року по справі № 727/2878/19 було сформовано такий правовий висновок:

«Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі -КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченомуКПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року(постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства».

Тобто, Велика Палата Верховного суду визначила в даному пункті дві підстави для розгляду справи в порядку цивільного чи/то господарського судочинства, а саме:

особа, на майно якої накладено арешт, не була учасником кримінального провадження;

завершеного (вироком, постановою про закриття провадження) у порядку передбаченому КПК України 1960 року.

В даному випадку, позивач не була учасником кримінальної справи № 504/748/16-ц, яка розглядалася у порядку, передбаченому КПК 1960 року, а тому, на вказані правовідносини розповсюджуються положення саме цивільно-процесуального законодавства України.

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Варто зауважити, що положеннями КПК України ( в ред. 1960 року) передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Згідно зі статтею 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому КПК України 2012 року. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження КПК України не передбачає.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу Україні, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства.

Так, арешт на спірне нерухоме майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній на підставі положень КПК України 1960 року, оскільки постанова слідчим була винесена 23.03.2009 року, а новий КПК набрав чинності 13.04.2012 р.

Таким чином, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відтак, якщо арешт майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року і при цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства.

Такий правовий висновок узгоджуються з правовою позицією ВСУ у постановах від 24.04.2019 № 2-3392/11, від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц та від 15.05.2013 року № 6-26цс13.

Позиція Великої Палати Верховного Суду стосовно юрисдикційної підсудності щодо зняття арешту з майна накладеного в рамках кримінального провадження залишається на сьогоднішній день не змінною - розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, навіть за умови, що особа (власник) не є учасником кримінального провадження якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року, а не КПК України 2012 p., то спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду України викладеного у справі №911/1247/18 від 21.08.2019 року, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. Захист майнового права фізичною чи юридичною особою відповідно до вимог ЦПК України може здійснюватись в порядку цивільного судочинства.

На сьогодні позивач не може оформити спадщину через наявність арешту. Відтак, арешт накладений на майно порушує право власності позивача, суд вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду.

Так відповідачем та третьою особою суду не надано доказів обгрунтованості накладення заборони на нерухоме майно.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а відтак наявні підстави, передбачені законом, для задоволення позову та скасування арешту з майна.

Керуючись ст.321, 391 ЦК України, ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник адвокат Мандзюк Віктор Борисович до Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області, третя особа без самостійних вимог Перша Чернівецька державна нотаріальна контора про зняття арешту з майна задовольнити у повному обсязі.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , накладений на підставі постанови СВ Шевченківського РВ УМВС України від 14 квітня 2011 року.

Рішення може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П. С. Гавалешко