Номер провадження 2/754/632/24
РІШЕННЯ

Іменем України

08 липня 2024 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

третьої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , в інтересах якої діє її батько ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , Київської міської ради, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання права користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 отримав ордер на квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з трьох осіб: він, його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_8 народився син ОСОБА_1 - позивач по справі. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 одружився із ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_6 у ОСОБА_1 народилась донька ОСОБА_5 , яка також є позивачем у справі. ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_8 одружився із ОСОБА_3 - відповідачем у справі. ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_8 помер.

Як зазначають позивачі, у спірній квартирі проживають ОСОБА_3 в одній кімнаті та їх родина у складі трьох осіб в іншій кімнаті. Всі ці роки позивач ОСОБА_1 та його сім`я сплачували комунальні послуги, зробили косметичний ремонт, повністю несли тягар утримання нерухомого майна, і на думку позивачів набули права користування житловим приміщенням та реєстрацію у ньому.

Посилаючись на викладені обставини, позивачі просять визнати за ОСОБА_1 та його донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 08.09.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

22.09.2023 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації Жуковської Я.В. У даних поясненнях представник відповідача заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що ані позивачі, ані відповідач ОСОБА_3 у спірній квартирі не були зареєстровані, права на її зайняття у встановленому законом порядку не набували. Спірна квартира не приватизована, тобто належить до комунальної власності територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради, а тому позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Посилаючись на викладені обставини, представник третьої особи вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 11.12.2023 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Київську міську раду, а також Деснянську районну в м.Києві державну адміністрацію, змінивши її статус з третьої особи на співвідповідача.

21.12.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації Жуковської Я.В. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що у спірній квартирі ніхто не зареєстрований, квартира не приватизована, а позивач разом з дружиною мають інше зареєстроване місце проживання, де за ними зберігається право користування. У період з 2000 року по 2023 рік у квартирі був зареєстрований лише ОСОБА_8 , нарахування комунальних послуг також проводилось на 1 особу. Жодних доказів того, що за життя ОСОБА_8 вчиняв будь-які дії спрямовані на вселення та реєстрацію позивачів, не надано, а також відсутні докази того, що родина позивача ОСОБА_1 весь цей час постійно проживали у квартирі, сплачували житлово-комунальні послуги, робили ремонт тощо, оскільки наявна заборгованість, а надані квитанції датовані 2023 роком і не містять зазначення імені позивача ОСОБА_1 .

Посилаючись на викладені обставини та відсутність будь-яких належних доказів та правових підстав для задоволення вимог, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову.

10.01.2024 року до суду надійшов відзив представника відповідача Київської міської ради Скляр К.В. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що в матеріалах справи відсутні докази про згоду останнього квартиронаймача ОСОБА_7 на вселення онука - позивача ОСОБА_1 до спірної квартири. Також, доказів того, що позивач брав участь у витратах по утриманню квартири не надано, оскільки надані квитанції датуються лише 2023 року, інформація щодо нарахування плати за комунальні послуги на позивачів відсутня. Крім того, позивач ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання, отже зберігає за собою право користування квартирою за місцем реєстрації, і належних доказів його постійного проживання у спірній квартирі не надано.

Посилаючись на викладене, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову.

20.03.2024 року до суду надійшли пояснення відповідача ОСОБА_3 , в яких вона, посилаючись на норми ЖК України, зазначає про те, що реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та інше.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.03.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

18.04.2024 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача ОСОБА_2 щодо позиції Конституційного Суду України.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.04.2024 року витребувано у Деснянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) інформацію про перебування в шлюбі/розірвання шлюбу, який був укладений 20.08.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 у період з 2011 року по 20.03.2024 року та про укладення в період з 2011 року по 20.03.2024 року шлюбу між ОСОБА_1 або ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явилась, у відзиві просить розглядати справу в її відсутність.

Представник відповідача Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації Зелінська Н.М. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надавши листа, в якому просить розглянути справу в його відсутність та постановити рішення з урахуванням якнайкращих інтересів дитини.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників відповідача та третьої особи.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 16.10.1973 року на підставі ордеру № Г219244 отримав двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на сім`ю з трьох осіб - він, його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_8 народився син ОСОБА_1 - позивач по справі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7 .

20.08.2011 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_1 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась донька ОСОБА_5 , яка також є позивачем у справі.

18.09.2014 року ОСОБА_8 уклав шлюб із ОСОБА_3 - відповідачем у справі.

ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_8 помер.

В судовому засіданні також встановлено, що у спірній квартирі ніхто не зареєстрований, квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Києва.

З копії паспорті та витягів з Реєстру територіальної громади м.Києва вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 04.10.1990 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідач ОСОБА_3 з 22.12.1992 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Третя особа ОСОБА_1 з 24.05.2011 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 . Позивач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , не має зареєстрованого місця проживання.

Позивачі просять задовольнити їх вимоги, вказуючи на те, що на даний час у квартирі проживають їх родина в складі трьох осіб та відповідач ОСОБА_10 . Саме родина ОСОБА_1 несе витрати по утриманню квартири, сплачують комунальні послуги, зробили ремонт, є постійними користувачами житла, а тому позивачі вважають, що набули право користування спірним житлом.

Суд вважає, що вимоги позивачів про визнання права користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Щодо вимог, заявлених до ОСОБА_3 та Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

За змістом статей 1, 2 Статуту територіальної громади м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 371/1805 та зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України 02 лютого 2005 року № 14/5 - територіальна громада м. Києва є первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій та повноважень. Територіальна громада м. Києва реалізує свої владні повноваження безпосередньо або через органи місцевого самоврядування та їх посадових осіб.

Преамбулою Статуту визначено, що саме Київська міська рада є повноважним представником територіальної громади м. Києва.

Статтею 28 Статуту встановлено, що відповідно до Конституції України та чинного законодавства України територіальній громаді м. Києва належить право власності на рухоме і нерухоме майно, що знаходиться в комунальній власності, доходи міського та районних у м. Києві бюджетів, а також майнові права, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Отже, спірна квартира як на момент виникнення спірних правовідносин, так і до теперішнього часу перебуває у власності територіальної громади м. Києва і належним відповідачем є Київська міська рада.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

Позивачі звернулись до суду із даним позовом до ОСОБА_3 , як до відповідача про визнання права користування жилим приміщенням, проте, відповідач у спірній квартирі не зареєстрована. В подальшому за клопотанням позивача до участі у справі в якості співвідповідачів було залучено Деснянську районну в м.Києві державну адміністрацію та Київську міську раду.

Висновок щодо суб`єктного складу учасників справи зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 14-233цс18, підстав для відступу від цього висновку не вбачається.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

З огляду на викладене, з цих підстав слід відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації.

Щодо позовних вимог, заявлених до Київської міської ради, суд дійшов наступних висновків.

За приписами ст. 47 Конституції України, ст. 1, ч. 4 ст. 9 ЖК України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а також ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статею 48 Конституції України встановлено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Частиною 1 ст. 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

Згідно зі статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Ст. 64 ЖК України передбачає принцип рівності прав і обов`язків наймача житла та членів його сім`ї. Наймач, на ім`я якого видано ордер і з яким укладено договір найму жилого приміщення, не має ніяких переваг перед членами своєї сім`ї. Він є лише представником своєї сім`ї перед наймодавцем. Серед членів сім`ї наймача виділяють дві категорії: 1) безспірні члени сім`ї (дружина (чоловік) наймача; діти наймача, в тому числі повнолітні - є членами сім`ї наймача незалежно від жодних факторів; батьки наймача); 2) особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі такі, як онуки, дід і баба, але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв`язках. Поняття члена сім`ї, яке застосовується у Сімейному кодексі, не можна ототожнювати з поняттям члена сім`ї наймача за Житловим кодексом, згідно з яким можуть бути визнані членами сім`ї наймача й інші особи, які постійно проживають із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Слід враховувати, що спільне проживання і ведення спільного господарства не завжди свідчать про наявність єдиної сім`ї, зокрема, зазначені у другій групі особи можуть бути визнані членами сім`ї наймача з урахуванням конкретних обставин, якщо вони ведуть спільне господарство (загальні витрати), надають взаємну допомогу, а також інші обставини, які свідчать про наявність родинних стосунків. (Узагальнення практики розгляду судами окремих категорій спорів, що виникають із договору найму жилого приміщення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ).

Член сім`ї наймача в розумінні Житлового кодексу - це особа яка перебуває з наймачем жилого приміщення у правовідносинах, природа яких визначається: кровними (родинними зв`язками/стосунками), або шлюбними відносинами; постійним проживанням з наймачем та членами його сім`ї; ведення з ним спільного господарства. Такі ознаки (вимоги) застосовуються диференційовано при розгляді конкретної справи в суді щодо визначенні членом сім`ї та визнання наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, у зв`язку з його смертю. (Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999р. № 5-рп/99 у справі № 1-8/99 щодо офіційного тлумачення поняття "член сім`ї ").

За змістом статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно зі ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України, повнолітньою є фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, та у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно зі ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд за подібних фактичних обставин справи зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з їх оплати. Згідно з ч. 3 ст. 815 ЦК України та ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла, квартирну плату та плату за комунальні послуги.

На підтвердження своїх позовних вимог стороною позивача в якості доказів надано копії декларацій ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , укладених з сімейним лікарем (без дати) із зазначенням місця проживання у спірній квартирі; виписку з Медичного центру ТОВ «Мінімакс» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , із зазначенням адреси спірної квартири, від 22.08.2023 року; довідку про навчання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , у Спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 207 з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району м.Києва № 126 від 28.08.2023 року; квитанції про сплату за житлово-комунальні послуги за спірну квартиру, починаючи з квітня 2023 року; розрахункову книжку п сплаті за квартиру, комунальні та інші послуги та електроенергію за період з квітня 1990 року по грудень 1991 року; письмові пояснення, відібрані адвокатом, у ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Вказані докази, як окремо, так і в сукупності, жодним чином не свідчать про те, що позивачі вселилися в спірну квартиру як член сім`ї останньої зареєстрованої в ній особи ОСОБА_8 та за наявності на це його згоди, проживали разом із наймачем у зазначеному житловому приміщенні, несли витрати на утримання житла. Практично усі докази датовані 2023 роком, тобто вже після смерті ОСОБА_8 . Посилання ж позивачів на факт сплати родиною ОСОБА_1 житлово-комунальних послуг за спірну квартиру не тільки не підтверджено наданими стороною позивача квитанціями, в яких відсутнє зазначення платником ОСОБА_1 та вказано про наявність заборгованості, а й довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 13.12.2023 року № 02/03/12-2781 про наявність заборгованості.

Також, вказані докази щодо проживання родини позивачів у спірній квартирі спростовані і актом на предмет фактичного проживання/не проживання від 29.08.2023 року, складеного комісією ЖЕД-303, відповідно до якого в результаті неодноразового комісійного відвідування 25.08.2023 року, 28.08.2023 року за адресою: АДРЕСА_2 , мешканці квартири двері не відчинили, зі слів сусідів проживає дружина покійного ОСОБА_15 .

З листа ЖЕД-303 від 15.12.2023 року вбачається, що:

заяв про намір вселити до квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_16 від ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 01.05.2015 року по теперішній час не надходило;

заяв щодо проведення нарахувань за житлово-комунальні послуги з урахуванням вказаних осіб від ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ЖЕД з 01.05.2015 року по теперішній час не надходило;

акти про фактичне проживання (без реєстрації) у квартирі за вищевказаною адресою вказаних осіб за період з 01.05.2015 року по теперішній час не складались;

довідки про фактичне проживання вказаних осіб за період з 01.05.2015 року по теперішній час не надавалися;

16.08.2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява з проханням надати копію ордера на квартиру, яка була надана 18.08.2023 року.

Відповідно до листа КК «ЦКС» від 15.12.2023 року № 02/4655 також вбачається, що нарахування житлово-комунальних послуг за адресою спірної квартири по 24.03.2023 року здійснювалось на 1 особу.

Таким чином, під час судового розгляду не встановлено доказів, які б вказували на наявність згоди наймача спірного житлового приміщення ОСОБА_8 на вселення позивачів, як членів сім`ї, їх спільного проживання, несення витрат на утримання спірного житла, що вказує на недоведеність набуття позивачами права користування квартирою АДРЕСА_6 . Також, відсутні докази того, що спірна квартира є єдиним постійним місцем проживання позивачів.

При цьому суд враховує обставини того, що позивач ОСОБА_1 зберігає право користування на інше житло за адресою: АДРЕСА_3 , в якому він зареєстрований. Право ж користування житлом малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , визначається зі місцем проживання її батьків відповідно до вищенаведених норм СК України.

Суд зауважує, що за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 вересня 2023 року у справі № 712/11721/21.

Відтак, суд приходить до висновку відсутність правових підстав та належих доказів для визнання за позивачами права на проживання та користування квартирою АДРЕСА_6 відповідно до встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК України порядку.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними та допустимими доказами, а тому в їх задоволенні належить відмовити в повному обсязі. Інші доводи сторони позивачів на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову не дають.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то судові витрати, понесені позивачами, відшкодуванню не підлягають (ст.141 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , в інтересах якої діє її батько ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , Київської міської ради, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 11 липня 2024 року.

Суддя: