КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Горбенко Н.О.
Єдиний унікальний номер справи №759/9708/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги,

В с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів м. Києва №799 від 12 грудня 1988 року змінено договір найму житлового приміщення.

Вказаним рішенням особовий рахунок на однокімнатну квартиру за адресою : АДРЕСА_1 переоформлено з громадянки ОСОБА_2 на ОСОБА_3 , 1966 року народження, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що протягом останніх років за спірною квартирою приглядав та ніс витрати по її утриманню позивач, що підтверджується чисельними квитанціями по сплаті комунальних платежів на утримання квартири.

Також позивач вказує, що у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 , 1966 року народження в даний час перебуває за межами України, а позивач, як його близький родич (рідний брат), несе витрати по утриманню квартири, вважає за необхідне змінити договір найму житлового приміщення з ОСОБА_3 на нього позивача ОСОБА_1 .

Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» на ім`я позивача як квартиронаймача квартири відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , відповідно до якого позивачу нараховуються платежі за користування квартирою та споживання житлово-комунальних послуг. Однак, позивач позбавлений можливості оформити право користування на займане ним житло, оскільки не зареєстрований у ньому, а у відповідних органів відсутні правові підстави провести реєстрацію місця проживання позивача, оскільки у нього відсутній ордер на вселення в спірне приміщення та договір найму житла.

Позивач звертався до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», однак листом від 27 листопада 2023 року його повідомлено, що Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» не є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 та не наділене повноваженнями щодо передачі у найм (користування) або у власність жилих приміщень в житлових будинках, що на праві господарського відання закріплені за підприємством.

Позивач двічі звертався до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про постановлення рішення, яким змінити договір найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , однак до цього часу відповіді не отримав.

Враховуючи, що позивач позбавлений можливості вирішити питання іншим шляхом, змушений звернутися до суду за захистом свого права.

На підставі викладеного, позивач просив визнати за ним право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

Представник відповідача 06 червня 2024 року подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація заперечує проти позову. Обґрунтовує вказане тим, що факт проживання позивача у спірній квартирі спростовується матеріалами, які приєднані до позовної заяви, оскільки із них вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 1996 року, тобто зберігає за собою постійне місце проживання і не змінював його. Представник відповідача наголосив, що посилання позивача на нормативно-правові акти, які регулюють питання спільного проживання із наймачем, суперечать наявним у справі доказам. Вказав, що ОСОБА_3 - наймач спірної квартири, з 1988 року у зв`язку із виїздом на роботу до районів Крайньої Півночі отримав охоронне свідоцтво (броню) на квартиру, в подальшому бронь продовжувалась до 01 січня 2009 року. Жодних заяв, звернень до відповідних органів щодо реєстрації чи проживання ОСОБА_1 від наймача квартири не надходило.

Відповідач вважає, що належних доказів на підтвердження факту постійного проживання за даною адресою позивачем не надано, на підставі чого у задоволенні позовної заяви слід відмовити у повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, як незаконне і необґрунтоване, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та постановити рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. В апеляційній скарзі посилався на ту обставину, що суд не дав належної оцінки доказам , наданих позивачем на підтвердження своїх вимог.

ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.

Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Суд встановив, що ОСОБА_1 помер.

Разом з цим, слід зауважити , що позов ОСОБА_1 пов`язаний, насамперед, з особистими правами самого позивача, оскільки позивач звернувся до суду з вимогами про визнання права користування житлом , і спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 185/4881/16-ц, провадження № 61-37866св18, постанови Верховного Суду від 07 вересня 2022 року ( справа № 304/185/19)

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони повідомлені про день та час розгляду справи на 11 листопада 2024 року, 16 грудня 2024 року за адресами , наявними в матеріалах справи. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник відповідача приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку. Членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Із копії витягу рішення виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів від 12 грудня 1988 року №799 встановлено, що особовий рахунок на однокімнатну квартиру за адресою : АДРЕСА_1 переоформлено з громадянки ОСОБА_2 на ОСОБА_3 , у зв`язку із смертю ОСОБА_2 (а.с. 16).

Позивач , звертаючись позовом , вимоги обґрунтовував тим , що він протягом останніх років несе витрати по утриманню вказаної квартири.

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20).

Аналіз змісту статті 65 ЖК Української РСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

Суду надані докази звернення позивача до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».

На вказане звернення позивач ОСОБА_1 отримав відповідь від 27 листопада 2023 року №107/56/Ф-216/1-1069, де зазначено ,що Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» не є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 та не наділене повноваженнями щодо передачі у найм (користування) або у власність жилих приміщень в житлових будинках, що на праві господарського відання закріплені за підприємством (а.с. 17).

Крім того, позивач звертався до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, та отримав відповідь від 28 квітня 2023 року №107-107/Ф-272-662, якою зазначено перелік документів, які необхідні для внесення змін у договір найму житлового приміщення (а.с. 18-19).

До матеріалів позову долучено копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого встановлено, що ОСОБА_4 направила на адресу «РДА» лист.

Дане рекомендоване повідомлення не дає можливості встановити ні того, що саме було направлено (відсутній опис вкладення та фінансовий чек про відправлення), ні те, кому саме було відправлено поштове відправлення, оскільки адресат зазначений як «РДА», що не дає змоги встановити конкретний орган, до якого воно було відправлене.

На підтвердження того, що ОСОБА_1 несе витрати по утриманню квартири позивач надано суду шість копій фінансових чеків, з яких вбачається, що платник « ОСОБА_1 » 10 квітня 2023 року здійснив ряд платежів за оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21, 22). Квитанції, що додані до матеріалів справи, датовані одним числом 10 квітня 2023 року.

Крім того, у відповідності до паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останній має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 із 25 січня 1996 року (а.с. 8). Ця обставина також підтверджується інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи (а.с. 29).

Із наданих суду копій медичних витягів встановлено, що місце проживання позивача зазначене за адресою: АДРЕСА_2 станом на 2020 рік , та АДРЕСА_3 станом на березень 2023 року (а.с. 13, 14 на зворотній стороні).

Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України позивач не надав суду належних і допустимих доказів щодо набуття ним права користування спірним житлом .

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Суд першої інстанції ,з урахуванням встановлених обставин, і наявних в матеріалах справи доказів, дійшов правильного висновку, що позивачем не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами як факт проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 із 2005 року, так і факт її утримання протягом останніх років.

З огляду на вказане, висновок суду про відмову у задоволенні позову є обґрунтованим.

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Разом з тим, з урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Відповідно до ч.3 ст. 377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, жодним чином не спростовують висновків суду.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням вимог процесуального і матеріального законодавства, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова