Провадження №22-ц/812/592/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 квітня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача ОСОБА_2 адвоката Ільїна О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/2320/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яку підписала її представник адвокат Мотельчук Юлія Ігорівна, на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Чулупа Олександра Степановича у приміщенні цього суду 26 лютого 2024 року, дата складання повного тексту не зазначена, за заявою ОСОБА_3 , яку підписала її представник адвокат Мотельчук Юлія Ігорівна про забезпечення позову у цивільній справі за позовами ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дітей та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета, спору орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дітей з матір`ю, відібрання дітей та передачу їх матері, стягнення аліментів, поділ майна подружжя,

у с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв адвокат Ільїн О.В., звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дітей.

Позовна заява мотивована тим, що 15 листопада 2008 року між сторонами був зареєстрований шлюб, в якому у них народилися четверо дітей: ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 .

Посилаючись на те, що з березня 2023 року діти проживають з батьком, оскільки матір вела себе неадекватно, зокрема, самостійно змінювала місце проживання своє та дітей та приймала рішення щодо участі батька у їх житті та вихованні, сторони не можуть домовитись щодо місця проживання дітей, мати постійно маніпулює дітьми, налаштовує їх проти батька, при цьому не має постійного та достатнього доходу щодо утримання дітей, позивач просив суд визначити місце проживання дітей з ним.

У квітні 2023 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла адвокат Мотельчук Ю.І., звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дітей з матір`ю, відібрання дітей та передачу їх матері, стягнення аліментів про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачем не підтримують подружні відносини з вересня 2022 року, у зв`язку із чим позивачка звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. Після припинення шлюбних відносин діти проживали з матір`ю. Через небезпеку проживання у м. Миколаєві у зв`язку із збройною агресією вона з дітьми виїхали до м. Київ, де ОСОБА_5 була влаштована до школи, а доглядом за молодшими дітьми займалася позивачка. До 14 лютого 2023 року відповідач не брав участі у виховання дітей, не надав їм матеріального забезпечення, але з після 14 лютого 2023 року почав спілкуватися з дітьми, проти чого позивачка не заперечувала. Проте 27 березня 2023 року після побачення з дітьми відповідач їх до матері не повернув, не повідомив де перебуває, не надав можливості спілкуватися з дітьми. Також сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 з нею, відібрати дітей та передати їх матері, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 10000 грн. на одну дитину, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення старшою дитиною повноліття, а також провести поділ спільного майна сторін.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2023 року обидві позовні заяви об`єднані в одне провадження.

У лютому 2024 року представник ОСОБА_3 адвокат Мотельчук Ю.І. подала до суду заяву про забезпечення її позову, в якому просила вжити заходи забезпечення шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні та побачення із дітьми: ОСОБА_5 , 2013 року народження, ОСОБА_2 , 2016 року народження, ОСОБА_6 , 2019 року народження, шляхом надання можливості ОСОБА_3 безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з ними кожної другої суботи місяця з 11:00 год. до 17:00 год. за місцем проживання дітей за адресою: АДРЕСА_1 або за місцем проживання матері за можливості ночівлі дітей за адресою: АДРЕСА_2 за місцем проживання останньої за попередньою домовленістю батьків.

Заява мотивна тим, що у таких правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи вказаної категорії, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту дітей особисто з матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із ним. Заявниця вважає, що з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з дітьми, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, ОСОБА_3 вважає за необхідне застосувати заходи забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову, та захистити інтереси дітей.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2024 року у задоволенні вказаної заяви відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що заявник не надав будь-яких доказів того, що незабезпечення позову у спосіб, визначений ним, може призвести до неможливості у майбутньому ефективно захистити його порушені права. Крім того, заявлений заявником вид забезпечення позову не пов`язаний з предметом спору та останнім не доведено, що невжиття вказаного виду забезпечення позову може ускладнити виконання рішення суду саме у цій справі в майбутньому.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 адвокат Мотельчук Ю.І. вказує, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить її скасувати та постановити ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заявник вказує, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року) та, посилаючись на практику ЄСПЛ, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, яка може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Проте залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися, але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. До того ж ОСОБА_3 , яка наразі проживає окремо від дітей, однозначно має право на особисте спілкування з ними, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей і таке спілкування відбувається саме в інтересах дітей. Суд першої інстанції не лише не забезпечив позов у спосіб, тотожний позовним вимогам, а ще не навів мотивів, які свідчать та підтверджують відсутність необхідності на цьому етапі застосувати саме такий спосіб забезпечення позову стосовно неповнолітніх дітей, та не зважив на те, що саме вказаний спосіб обраний позивачем саме для захисту особистих інтересів дітей, які є вищими, ніж інтереси їх батьків та задоволення їх особистих амбіцій. Обраний ОСОБА_3 спосіб забезпечення позову є доцільним та співмірним із заявленими вимогами позову, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника та утруднити виконання рішення суду в майбутньому, а зустрічі матері із дітьми є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Ільїн О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Відзив мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а ухвалу суду такою, що відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. Суд першої інстанції правильно встановив і таке підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 не надала будьяких достатніх та допустимих доказів того, що незабезпечення позову у такий спосіб, як остання заявила, можу призвести до неможливості у майбутньому ефективно захистити порушені права, також не забезпечено доказами, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити виконання рішення суду у майбутньому, а також доказів того, що ОСОБА_2 наче чинить їй перешкоди у спілкуванні з дітьми. Так, матеріали справи містять офіційну інформацію щодо місця проживання дітей у м. Кишиневі (вказано чітку адресу), проте остання жодного разу навіть не намагалась приїхати до дітей чи зв`язатись з ними або зв`язатись з батьком з метою зустрічі з дітьми. Матеріалами справи підтверджується, що діти не хочуть жити з їх матір`ю та самостійно про це повідомили суд в судовому засіданні по справі № 490/2320/23, а також відповідними заявами самих дітей. Також вони не мають бажання з нею спілкуватись, про що самі заявили в судовому засіданні суду першої інстанції (в матеріалах справи наявний відеозапис судового засідання, на якому діти повідомляють суд про це). Заявниця знову намагається ввести суд в оману, вказуючи, що діти проживають у АДРЕСА_1 . У справі наявні докази, що діти зараз фактично проживають у кв. АДРЕСА_3 , Республіка Молдова разом з батьком. Також, ОСОБА_3 намагається ввести суд в оману й щодо свого місця проживання, оскільки відповідно до листа Головного управління національної соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області, працівниками управління при виїзді за адресою АДРЕСА_2 , було встановлено відсутність ОСОБА_3 за цією адресою, про що складено відповідний акт. Отже, крім відсутності перешкод батька у спілкуванні з дітьми заявниці, не рахуючи її небажання це робити, не є можливим задоволення заяви про забезпечення позову саме у той спосіб, про який просила заявниця, оскільки зазначені нею адреси проживання дітей у м. Миколаєві та її у м. Києві не відповідають дійсності, а тому не можуть бути вжиті судом. На думку представника ОСОБА_2 , розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, здійснив належну оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів та адекватність заходу забезпечення позову, внаслідок чого законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення предстваника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Вони проживають окремо, їх шлюб розірваний. Між ними існує спір щодо визначення місця проживання дітей.

За змістом позовної заяви ОСОБА_3 діти наразі проживають з батьком ОСОБА_2 , який чинить позивачці перешкоди у спілкуванні з ними.

Посилаючись на наявність перешкод, які чинить батько дітей у спілкування їх з матір`ю, необхідність відновлення відносин та емоційного контакту малолітніх дітей з матір`ю, що відповідає інтересам дітей, ОСОБА_3 просила суд забезпечити її позов, визначивши часи для побачень із дітьми.

Відмовляючи у задоволення заяви про забезпеченні позову, суд першої інстанції вважав, що заявниця не надала будь-яких доказів того, що незабезпечення позову у спосіб, визначений нею, може призвести до неможливості у майбутньому ефективно захистити її порушені права, запропонований нею спосіб забезпечення позову не пов`язаний з предметом спору, а також нею не доведено, що невжиття вказаного виду забезпечення позову може ускладнити виконання рішення суду саме у цій справі в майбутньому.

Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […]. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20) вказано, що у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції правильно врахував, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив і у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц.

Зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Відповідач не навів у касаційній скарзі обґрунтованих доводів про те, що зустрічі дитини із матір`ю можуть призвести до негативних наслідків для стану дитини.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21 (провадження № 61-12931св21) вказано, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 наполягала, що діями відповідача, який забрав дітей від матері та перешкоджає її спілкуванню з дітьми, порушуються права як її, так і дітей погіршення відносин між позивачкою та дітьми в останній час. Тоді як заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що це сталося через поведінку позивачки, яка сама не спілкувалася з дітьми тривалий час і діти втратили бажання спілкуватися з матір`ю.

Аналіз зазначених позицій сторін та матеріалів справи свідчить про те, що зустрічі матері з дітьми будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітніми дітьми і ця обставина відповідатиме їх найкращим інтересам.

За такого суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.

Також апеляційний суд з огляду на зазначене не приймає аргументи відзиву на апеляційну скаргу: про відсутність доказів наявності перешкод з боку відповідача ОСОБА_2 , оскільки про такі перешкоди свідчить сам факт зміни ним місця проживання дітей; про небажання дітей спілкуватися з матір`ю, оскільки за відсутності у справі доказів негативного, загрозливого впливу побачень з матір`ю таке спілкування, навпаки, як найкраще відповідає інтересам дітей; щодо недоведення, що незастосування заходів забезпечення позову, призведе до неможливості виконання майбутнього рішення у справі, оскільки враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітніх дітей, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного їх контакту особисто з її матір`ю при будь-якому варіанті вирішенні судом спору буде сприяти можливості його виконання.

Вирішуючи питання обґрунтованості обраних позивачкою видів забезпечення позову, апеляційний суд виходить з наступного.

ОСОБА_3 як забезпечення позову просила зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у спілкуванні та побаченні із дітьми, надати можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з ними кожної другої суботи місяця з 11:00 год. до 17:00 год. за місцем проживання дітей за адресою: АДРЕСА_1 або за місцем її проживання за можливості ночівлі дітей за адресою: АДРЕСА_2 за місцем проживання останньої за попередньою домовленістю батьків.

Колегія суддів вважає, що формулювання «зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у спілкуванні та побачення із дітьми» не відповідає визначенню у пункті 3 частини 1 статті 150 ЦПК України виду забезпечення позову.

Натомість вказаним положенням процесуального закону, предмету позову, що розглядається, та меті забезпечення позову, який заявлений у справі, що розглядається відповідає забезпеченню позову шляхом визначення часу для спілкування матері ОСОБА_3 із малолітніми дітьми.

При цьому апеляційний суд вважає необхідним врахувати обставини, встановлені під час розгляду ним справи про те, що діти проживають разом із батьком у м. Кишиніві, що є досить віддаленим від міста проживання позивачки (м. Київ), але на сьогодні перебувають у м. Миколаєві у зв`язку із необхідністю взяти участь у проведенні судової експертизи у цій справі, що унеможливлює з огляду також на обставини російської агресії перевезення дітей з метою побачень з матір`ю за місцем її проживання, та визначити графік зустрічей матері з дітьми наступним чином: за місцем проживання дітей із батьком до винесення судом рішення, а саме: кожної другої суботи місяця з 11.00 години до 17.00 години.

Враховуючи наведене, наявні правові підстави для часткового задоволення заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

При цьому колегія суддів враховує, що мати має право на контакт з дітьми, якого також потребують діти, що також сприятиме й налагодженню співпраці між батьками.

Наведені свідчить про недотримання судом при прийнятті оскаржуваної ухвали положень матеріального та процесуального права, що є підставою в силу пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України для скасування ухвали суду та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення зави про забезпечення позову.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновок щодо суті заяви про перегляд судового рішення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в апеляційній інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яку підписала її представник адвокат Мотельчук Юлія Ігорівна, задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_3 , яку підписала її представник адвокат Мотельчук Юлія Ігорівна, про забезпечення позову задовольнити частково.

Забезпечити позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дітей з матір`ю, відібрання дітей та передачу їх матері шляхом визначення часу спілкування малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за місцем їхнього проживання з батьком кожної другої суботи місяця з 11:00 год. до 17:00 год. з моменту постановлення даної ухвали та до набрання рішенням у справі законної сили

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________

Повний текст постанови складений 09 квітня 2024 року