Номер провадження: 22-ц/813/3140/24
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,

встановив:

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просив визнати недійсним договір про надання правової допомоги, укладений 15 лютого 2021 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що 15 лютого 2021 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання правової допомоги.

Однак оскільки ОСОБА_4 з 2016 року не перебуває в Україні, то вказаний договір є недійсним. Так, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діють від імені ОСОБА_4 у правовідносинах, стороною яких є позивач, що порушує його права.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи, не містять жодних доказів, як порушення прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача оспорюваним правочином так і відсутності волевиявлення відповідача ОСОБА_4 на укладення оскаржуваного договору про надання правової допомоги. Також суд зауважив про зловживання позивачем своїми цивільними правами, оскільки заявлені ним вимоги у випадку їх задоволення, призвели б до необґрунтованого обмеження права позивача на отримання професійної правничої допомоги, гарантованого Конституцією України,зокрема, у інших судових справах.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на обставини якими обґрунтовувався позов, вказує про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що вважає призвело до помилкового висновку про відмову у задоволенні його позову з підстав наведених в оскаржуваному рішенні, тому просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

При цьому скаржник зауважує про протиправність розгляду судом позовної заяви за його відсутності, оскільки він не надавав на це згоди та залишення поза увагою його клопотання про призначення в справі судової почеркознавчої експертизи.

Також скаржник заявив клопотання про витребування доказів та про призначення у справі почеркознавчої експертизи зміст яких є тотожним клопотанням, заявленим ним у суді першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , заперечуючи проти задоволення доводів скаржника та наполягаючи на законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення суду, зауважив також про те, що ОСОБА_1 також звертався до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області із заявою про притягнення до дисциплінарної відповідальності адвоката Дарієнка В.Д. та адвоката Антонєвського Ю.Ф. тези якої ідентичні з тими, що ним зазначено в позовній заяві та апеляційній скарзі, які подано в межах справи № 522/14990/22.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 дисциплінарна палата КДКА Одеської області дійшла висновку про відмову в порушенні дисциплінарної справи стосовно адвокатів ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що повноваження адвокатів за договором про надання правової допомоги від 15 лютого 2021 року неодноразово перевірялися судами, будь-яких доказів на підтвердження відсутності дійсного волевиявлення ОСОБА_4 на укладання даного договору ОСОБА_1 не надано.

Також неявка скаржника у судове засідання, призначене на 18 жовтня 2023 року була першою неявкою у судове засідання по цій справі не відповідає дійсності і матеріалам справи. ОСОБА_1 був повідомлений належним чином про те, що 18 жовтня 2023 року відбудеться судове засідання по справі № 522/14990/22, яку відкрито за його позовом, однак, з невідомих причин вирішив не брати в ньому участь.

ОСОБА_1 не спростував твердження суду про те, що ним подано клопотання з порушенням строків на його подання та відсутністю обґрунтувань поважності причин подання клопотання з пропуском строків.

Обраний заявником спосіб захисту порушеного права у спірних правовідносинах не є ефективним, адже ОСОБА_1 не є учасником правовідносин за оспорюваним договором. Для позивача ефективним способом захисту порушених прав може бути лише заяви в якості позивача в межах ініційованих ним цивільних справ про оскарження допуску адвокатів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в якості законних представників ОСОБА_4 в межах розгляду судами різних інстанцій цивільних справ, а саме: № 523/11536/19; № 523/10249/20; № 523/109/21 та ін., де позивачем є ОСОБА_1 , а відповідачем є ОСОБА_4 , яку у цих цивільних справах представляють адвокати Дарієнко В.Д. та ОСОБА_2 .

Однак за два роки, з 15.02.2021 року по цей час, ОСОБА_1 жодного разу в межах вказаних цивільних справ та під час численних судових засідань різних судів не ставив питання про відсутність у адвокатів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повноважень на представлення інтересів ОСОБА_4 .

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 15 лютого 2021 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання правової допомоги (а.с.76-77).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Викладене узгоджується із правовим висновок, викладеним у постанові Верховний Суд у у справі №910/7164/19.

Відповідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст.ст. 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Положеннями ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з роз`ясненнями абзацу п`ятого п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи з наведених норм, заінтересованою особою, яка наділена правом оспорювати правочин, що укладений без її участі між іншими особами, є та особа права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 , посилався на порушення його прав оспорюваним договором внаслідок того, що уповноважені таким діяти від імені ОСОБА_4 адвокати Антонєвський Ю.Ф. та Дарієнко В.Д. беруть участь у судових справах за його участю.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на викладене, наполягаючи на тому, що оспорюваний договір на надання правової допомоги, укладений 15 лютого 2021 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушує його права, позивач ОСОБА_1 мав довести відповідні обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Разом з цим, як вірно зазначено судом першої інстанції, зі змісту оспорюваного правочину убачається, що він не містить жодних положень щодо особи позивача та/або щодо належного йому майна (речей, майнових прав тощо), а отже відсутні підстави вважати, що вчинення учасниками правочину процесуальних дій свідчить про те, що при укладені оспорюваного правочину були порушені права та/або охоронювані законом інтереси позивача.

Скаржник загалом посилається на порушення вимог цивільного процесуального закону щодо ненадання судом оцінки наявним у справі доказам, однак зміст скарги полягає в незгоді з наданою судом першої інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судом фактичними обставинами.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , при цьому погоджується з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, який, розглянувши позовну заяву та перевіривши її доводи, обґрунтовано залишив її без задоволення, мотивувавши належним чином своє рішення та зазначивши підстави, з яких позов не може бути задоволено.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності форми та змісту оспорюваного договору вимогам національного законодавства, колегія суддів відхиляє, погоджуючись із мотивами їх відхилення судом першої інстанції, викладеними у оскаржуваному рішенні, ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Так, як підставно зауважив суд першої інстанції вказаний договір передбачає не виключно захист інтересів відповідача у судових провадженнях, іншою стороною в яких є позивач, а стосується представництва інтересів в будь-яких підприємствах, установах, організаціях, незалежно від форми власності та галузевої приналежності в усіх органах державної влади з усіх питань, пов`язаних із захистом законних прав та інтересів. Право відповідача ОСОБА_4 на вільний вибір представників для захисту своїх інтересів не може зазнавати невиправданих обмежень, зокрема за позовом інших осіб.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно розгляду судом справи за відсутності позивача, оскільки, як такі, що ґрунтуються на суб`єктивному та хибному тлумаченні скаржником процесуальних норм.

Так, за змісту п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був повідомлений належним чином про те, що 18 жовтня 2023 року відбудеться судове засідання по справі № 522/14990/22, оскільки у попередньому засіданні приймала участь його представник адвокат Чебан С.В., якій під фіксацію було повідомлено про оголошення по справі перерви до 14:15 год. 18 жовтня 2023 року.

Тож, не з`явившись у судове засідання, призначене на 14:15 год. 18 жовтня 2023 року ОСОБА_1 розпорядився визначеними ЦПК України процесуальними правами на власний розсуд, що, попри протилежні посилання скаржника, не зумовило обов`язку суду для відкладення судового засідання для розгляду справи за участю позивача.

Безпідставними є також і твердження скаржника стосовно залишення судом першої інстанції поза увагою його клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, оскільки, як убачається з протоколу судового засідання, призначеного на 18 жовтня 2023 року, таке було залишено судом без задоволення, у зв`язку із пропуском заявником строку на його подання та відсутністю обґрунтувань підстав для його поновлення. Дійсно, пропуск процесуального строку для подання наведеного клопотання не є підставою для відмови у його задоволенні, однак, відповідно до положень ст.ст. 83, 126 ЦПК України, є підставою для залишення такого без розгляду. Ураховуючи викладене, колегія суддів виснує про те, що відмова суду першої інстанції у задоволенні вказаного клопотання не призвела до неправильного вирішення судом справи по суті.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 також не містить жодних обґрунтувань щодо поважності пропуску ним визначеного ЦПК України строку.

Зважаючи на відсутність обґрунтувань стосовно пропуску строку на подання заявленого ОСОБА_1 під час апеляційного перегляду справи клопотання про призначення в справі судової почеркознавчої експертизи колегія суддів, на підставі ст. 126 ЦПК України, залишає таке без розгляду.

Колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання скаржника про витребування доказів, зважаючи на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звертався із аналогічним клопотанням до суду першої інстанції та таке було задоволено ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2023 року, та витребувано у відповідача, зокрема, оригінал оспорюваного договору (а.с.54).

Так, на її виконання відповідач ОСОБА_3 направив до суду клопотання про долучення до справи копії договору про надання правової допомоги від 15 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та зазначив про неможливість надання оригіналу витребуваного, у зв`язку із його фактичною втратою, в наслідок долучення до однієї зі справ, у яких адвокатами Антонєвським Ю.Ф. та ОСОБА_3 здійснювалось представництво ОСОБА_4 (а.с.66-80).

Колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Отже доводи апеляційної скарги про те, що помилковим є висновок суду про відмову в задоволенні позову, з підстав наведених в оскаржуваному рішенні є необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.

Доводи апеляційної скарги позивача за своїм змістом та суттю загалом є обґрунтуванням позовних вимог, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується позивач.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 24 червня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова