УХВАЛА

26 червня 2024 року

м. Київ

справа № 553/1642/15-ц

провадження № 61-9090ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коломієць Г. В. розглянув касаційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб органів державної виконавчої служби системи Міністерства юстиції України та Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та заявою про встановлення судового контролю за виконанням ухвали Ленінського районного суду м. Полтави

від 14 квітня 2020 року по справі, ухвали Ленінського районного суду м. Полтави

від 01 листопада 2019 року та постанови Верховного Суду від 09 червня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Придніпровського регіонального департаменту Акціонерного товариства Банк «Фінанси та Кредит» про визнання дій банку протиправними, відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, пов`язаної з порушенням права власності та прав споживачів послуг,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення судового контролю за виконанням судових рішень.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2022 року встановлено судовий контроль за виконанням ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2020 року у справі № 553/1642/15-ц, ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2019 року у справі № 553/1642/15-ц та постанови Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 553/1642/15-ц. Зобов`язано в 15-тиденний термін начальника Шевченківського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України ОСОБА_2, директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_3, заступника директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_4 та уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_5, надати письмовий звіт суду та ОСОБА_1 про фактичне виконання ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 14 квітня 2020 року по справі № 553/1642/15-ц, ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2019 року по справі № 553/1642/15-ц та постанови Верховного Суду від 09 червня 2021 року по справі

№ 553/1642/15-ц.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 23 травня 2023 року апеляційні скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Ухвалу Ленінського районного суду

м. Полтави від 06 грудня 2022 року скасовано. У задоволенні скарги та заяви

ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали відмовлено.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 23 травня 2023 року скасовано, справу № 553/1642/15-ц направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2024 року апеляційні скарги Департаменту ДВС Міністерства юстиції України та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» залишено без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2023 року залишено без змін.

24 червня 2024 року Міністерство юстиції України через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2024 року (надійшла 25 червня 2024 року),

в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права, просило суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

У касаційній скарзі представник заявника заявив клопотання про поновлення строку подачі касаційної скарги.

Клопотання обґрунтовано тим, що копію оскаржуваної постанови отримано

24 травня 2024 року, що підтверджено доказами.

Дослідивши клопотання заявника, Верховний Суд вважає за можливе задовольнити клопотання про поновлення строку подачі касаційної скарги.

Однак, подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження з огляду на наступне.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга Міністерства юстиції України не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

У касаційній скарзі заявник посилається, як на підставу касаційного провадження на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу заявника на те, що посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження, не може бути прийняте касаційним судом, оскільки воно є загальним та не відповідає вимогам, викладеним у ЦПК України.

Зокрема, заявник не вказує, щодо питання застосування якої саме норми права та у яких саме подібних правовідносинах, на думку заявника, відсутній висновок Верховного Суду.

За таких обставин, відповідно до вимог частини другої, четвертої статті 392 ЦПК України, заявнику необхідно надати суду уточнену редакцію касаційної скарги

з посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження, передбачену (передбачені) частиною другою статті 389 ЦПК України та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Також, у порушення пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

У касаційній скарзі представник заявника заявив клопотання про відстрочення сплати судового збору у зв`язку з тим, що Міністерство юстиції України

є бюджетною установою фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, розрахункове - касове обслуговування якої відповідно до Бюджетного кодексу України здійснюється Державною казначейською службою України та лише в межах відкритих асигнувань. Документ сформований в системі «Електронний суд» 24 червня 2024 року. Оскільки процедура сплати судового збору за подачу даної касаційної скарги займає деякий час в частині необхідності погодження та проведення виплати через органи казначейства, а законодавством передбачені досить стислі строки подачі апеляційної скарги на судове рішення, просимо суд відстрочити сплату судового збору на розумний строк або до ухвалення рішення у справі.

На підтвердження клопотання представник заявника не надав жодного доказу.

Вирішуючи клопотання про відстрочення від сплати судового збору, Верховний Суд прийшов до висновку, що зазначені представником заявника обставини не є безумовними підставами для відстрочення від сплати судового збору, оскільки представником заявника не надано суду касаційної інстанції доказів на підтвердження клопотання.

Отже, відсутні підстави для задоволення клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України

від 08 липня 2011 року «Про судовий збір», який набрав чинності

01 листопада 2011 року. При цьому з 15 грудня 2017 року набули чинності зміни до вказаного Закону України щодо сплати судового збору на підставі Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до частини дев`ятої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подачу касаційної скарги на ухвалу суду; заяви про приєднання до касаційної скарги юридичною особою або фізичною особою-підприємцем

у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, заявнику необхідно сплатити судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до ГУК

у м. Києві/Печерс. р-н/22030102, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), МФО: 899998, номер рахунку отримувача (стандарт ІВАN): UA0026007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055»).

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно надати суду документ, що підтверджує його сплату.

Відповідно до вимог частин другої, третьої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення недоліків.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Клопотання Міністерства юстиції України про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити. Поновити Міністерству юстиції України процесуальний строк для подачі касаційної скарги.

У задоволенні клопотання Міністерства юстиції України про відстрочення сплати судового збору відмовити.

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2024 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. В. Коломієць