Справа № 345/3240/24
Провадження № 22-ц/4808/1323/24
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Шемрай Н.Б.

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Оріана»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Оріана»

на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2024 року, яке ухвалено судом у складі судді Миговича О.М.,

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оріана» про стягнення розміру вихідної допомоги при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся зпозовом до АТ «Оріана» про визнання протиправни наказу №118-к від 07 серпня 2023 року в частині п.4, стягнення розміру вихідної допомоги при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09.01.2020 року його було прийнято на посаду фахівця із організації майнової безпеки відділу з матеріально-технічного забезпечення та збереження майна АТ «Оріана». 10.03.2023 року позивача переведено технічним керівником - начальником відділу з матеріально-технічного забезпечення та збереження майна з посадовим окладом 27 700,00 грн. В серпні 2023 позивача ознайомили з наказом №118-к від 07.08.2023 «Про звільнення з роботи», згідно якого його було звільнено 07.08.2023 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі зміною штатного розпису.

Вважає видання наказу про звільнення з роботи в частині виплати вихідної допомоги в однократному розмірі заробітної плати незаконним, оскільки воно суперечить колективному договору, згідно п.3.4 якого у випадках звільнення працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (з підстав передбачених п.1 ст.40 КЗпП України) працівнику виплачується вихідна допомога у двократному розмірі середньомісячного заробітку.

Позивач просив поновити строк на звернення до суду, зазначаючи, що при звільнені не отримав повідомлення про суми, нараховані йому при звільненні згідно ст. 116 К3пП України, тому 03 травня 2024 року до АТ «Оріана» ним було направлено заяву-вимогу про надання повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні з метою отримання розміру усіх сум, що нараховані та виплачені йому при звільненні, але відповіді не одержав.

Відповідач не надав відповідь на звернення позивача, тому останній вважає, що дана позовна заява подана в строк встановлений у ст. 233 КпП України.

Позивачу не виплачена вихідна допомога у двократному розмірі середньомісячного заробітку, а виплачена в однократному розмірі. З ним не проведено остаточного розрахунку в день звільнення, а тому відповідно до ст.116 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки, але не більше шести місяців, що складає 166200 грн.

Просив суд визнати протиправним наказ №118-к від 07.08.2023 року в частині п. 4 про виплату вихідної допомоги в розмірі одного середнього місячного заробітку, стягнути з АТ «Оріана» на його користь заборгованість з вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку 27700, 00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку, а всього 193 900 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Оріана» задоволено.

Суд визнав протиправним наказ №118-к від 07.08.2023 року в частині п.4 про виплату вихідної допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку.

Стягнув з АТ «Оріана» на користь ОСОБА_1 заборгованість з вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням податків та зборів в розмірі 193 900,00 грн, судовий збір у розмірі 3150, 20 грн .

Не погодившись з вказаним рішенням, АТ «Оріана» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, безпідставно, не навівши у рішенні обставин, які вказують на неможливість чи існування непереборної сили, що не давало змоги позивачу у продовж 9-ти місяців, а не до 3-х місяців звернутися із відповідним позовом до суду, зробив висновок про поважність пропуску позивачем строку звернення до суду встановленого ст.233 КЗпП України.

Висновок суду про те, що жодних підтверджень про отримання позивачем розрахунку суду не подано, у зв`язку з чим дійшов висновку про поновлення позивачу строку для подання вказаної позовної заяви, суперечить письмовим доказам, які містяться у справі. ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із АТ «Оріана». Згідно копії долученого позивачем наказу про звільнення №118-к від 07.08.2023 року, його звільнено з роботи 07 серпня 2023 року згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників із виплатою компенсації за 4 календарних дні невикористаної відпустки і вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку.

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомився 07.08.2023 року, про що свідчить особистий підпис позивача, тобто 07.08.2023 року підписавши наказ, ОСОБА_1 засвідчив що саме з вказаного числа розпочато перебіг строку на оскарження цього наказу.

Цього ж дня останньому видано розрахунковий листок за серпень 2023 року, згідно якого ОСОБА_1 до сплати нараховано оклад за 5 днів серпня в сумі 6 021,74 грн, компенсацію за 4 дні невикористаної відпустки в сумі 2 556,32 грн, вихідну допомогу в сумі 27 700 грн, всього 36 278,06 грн, з вирахуванням податку з доходів фізичних осіб 6 530,05 грн, військового збору 544,17 грн. З урахуванням проведених виплат, нараховано та сплачено при розрахунку 29293,84 грн.

Згідно платіжних інструкцій, що містяться в матеріалах цивільної справи 07.08.2023 року на картковий рахунок ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», який використовувався ним для виплати і отримання заробітної плати відповідачем АТ «Оріана» сплачено 29293,84 грн. Вважає, що станом на 07.08.2023 року ОСОБА_1 був письмово проінформований і роботодавцем і банком про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Суми призначені до виплати при звільненні ОСОБА_1 , письмово відображені в розрахунковому листку за серпень 2023 року, виданому останньому в день звільнення. Відповідно така письмова інформація від 07.08.2023 року міститься на картковому рахунку позивача, на який 07.08.2023 року із зазначенням призначення і суми платежу АТ «Оріана» перевела відповідні кошти, призначені для виплати при його звільненні.

Позивач не заперечив факту отримання цих коштів, згідно нарахованих сум при звільненні і зазначених у розрахунковому листку, наказі про звільнення № 118-к від 07.08.2023 року.

Також, позивач не заперечив про свою обізнаність станом на 07.08.2023 р. про факт звільнення, види і розмір розрахунків, зазначених в тому числі і наказі про звільнення №118-к, які з ним реально проведені 07.08.2023 року.

Законом не визначено форми повідомлення про розмір заробітної плати.

Суд не правильно визначив середній заробіток, який стягнутий судом не корсить позивача, що не відповідає вимогам постанови Кабівнету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що доводи апеляційної скарги ґрунтується на перекручуванні фактів, не дотриманні трудового законодавства при звільненні з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України, а тому не підлягають задоволенню.

Вказав, що 03 травня 2024 року ним було направлено заяву-вимогу про надання повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні на ім`я в.о. генерального директора АТ. Оріана». Судом першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження зазначалось про надання письмового повідомлення, проте відповідачем не виконано вимоги ухвали.

Щодо твердження відповідача про те, що в день звільнення йому було видано розрахунковий листок за серпень 2023 року, вказав, що розрахунковий лист за місяць серпень 2023 року не відноситься до письмового повідомлення, а також даний розрахунковий лист в день звільнення йому не видавався. Відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не виплачував вихідну допомогу у двократному розмірі згідно п.3.4 колективного договору та не дивлячись на його прохання та вимоги Калуського міськрайонного суду не видавав письмового повідомлення про суми нараховані та виплачені позивачу при звільненні.

Вказав, що протиправним діям відповідача надано оцінку Південно-Західним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці та вказано, що відповідно до п. 2 наказу від 07.08.2023 року №118-к позивача звільнено з АТ «Оріана» згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, що підтверджується платіжними інструкціями, чим порушено пункт 3.4. Колективного договору АТ «Оріана» та частини першої статті 10 ЗУ №2136.

Звертає увагу суду, що відповідач надає як доказ документ без форми та зазначає, що це розрахунок мотивуючи, що це є письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні. З таким доказом не погоджується, оскільки Наказом Державного комітету статистики України № 489 від 05 грудня 2008 року затверджено типові форми первинної облікової документації зі статистики праці та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

У судовому засіданні представник АТ «Оріана» - Вороняк Г.Є.підтримала апеляційну скаргу в межах її доводів.

У судовому засіданні ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи заявлені вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк для звернення до суду із заявленими вимогами з поважних причин. Суд встановив, що згідно колективного договору, у зв`язку зі звільненням позивачу ОСОБА_1 відповідач повинен був нарахувати до виплати вихідну допомогу в розмірі 27 700,00 грн. Відповідачем не здійснено фактичного розрахунку при звільненні, тому відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, який становить 166 200,00 грн, виходячи розрахунку: середньомісячна заробітна плата позивача 27 700,00 помножена на 6 місяців.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону виходячи з наступного.

Судом вставлено, що позивач перебував у трудових відносинах з АТ «Оріана».

Згідно наказу АТ «Оріана» від 07.08.2023 року за №118-к «Про звільнення з роботи» ОСОБА_1 звільнено з роботи з 07.08.2023 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників.

Позивачу відповідачем виплачено компенсацію за чотири календарних дні невикористаної відпустки, вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку.

Колективним договором між роботодавцем та Радою трудового колективу АТ «Оріана» на 2021-2025 роки схвалений зборами трудового колективу на підставі протоколу від 18.12.2020 року передбачено у п.3.4, що при звільненні з роботи з підстав передбачених п.1 ст. 40 КЗпП, працівнику виплачують вихідну допомогу у двократному розмірі середнього місячного заробітку .

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Відповідно до статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час подання позову) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час подання позову) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України (у редакції, чинній на час подання позову) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, є ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі, такий правовий висновк викладено у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18.

Вирішуючи питання про поновлення строку, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем у позовній заяві заявлено три вимоги: про визнання протиправним наказу №118 від 07.08.2023 року в частині п.4 про виплату вихідної допомоги в розмірі одного середнього місячного заробітку; стягнення вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч.1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Судом встановлено, що позивача було звільнено з роботи з 07.08.2023 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників, гідно наказу АТ «Оріана» від 07.08.2023 року за №118-к.

Колективним договором між роботодавцем та Радою трудового колективу АТ «Оріана» на 2021-2025 роки схвалений зборами трудового колективу на підставі протоколу від 18.12.2020 року передбачено у п.3.4, що при звільненні з роботи з підстав передбачених п.1 ст. 40 КЗпП, працівнику виплачують вихідну допомогу у двократному розмірі середнього місячного заробітку .

З наказом про звільнення позивача було ознайомлено в день звільнення та ним було отримано копію наказу, ця обставина позивачем не заперечується. Тобто, в день звільнення позивач був обізнаний із змістом наказу №118 від 07.08.2023 року, в якому зазначено, « ОСОБА_1 виплатити вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку» та знав, що зміст наказу щодо виплати йому вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку не відповідає п.3.4 Колективного договору та порушує його право на отримання вихідної допомоги у двократному розмірі.

Колегія суддів, погоджується із доводами апеляційної скарги в частині того, що позивач у позовній заяві не навів поважних причин трьохмісячного строку для звернення до суду із вказаною вимогою, тому висновок суду в цій частині не відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону.

Колегія суддів зазначає, що зміст оскаржуваного п.4 наказу №118 к від 07 серпня 2023 року в частині виплати позивачу вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку не відповідає Колективному договору та порушує право позивач на отримання ним виплат при звільненні, які передбачені п.3.4. Колективного договору, разом з тим, позивач не наддав суду поважних причин, які б об`єктивно йому перешкоджали заявити такі вимоги після спливу трьохмісячного строку. За таких обставин заявлені вимоги позивача про визнання протиправним наказу №118 від 07.08.2023 року в частині п.4 про виплату вихідної допомоги в розмірі одного середнього місячного заробітку не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Що стосується заявлених вимог позивача про стягнення вихідної допомоги у розмірі 27700, 00 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 10 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди».

У статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, зазначено, що угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Судом встановлено, п.3.4 Колективного договору між роботодавцем та Радою трудового колективу АТ «Оріана» на 2021-2025 роки, встановлено, що при звільненні з роботи з підстав передбачених п.1 ст. 40 КЗпП, працівнику виплачують вихідну допомогу у двократному розмірі середнього місячного заробітку. За таких підстав вимоги позивача про стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі 27700, 00 є обґрунтованими і висновок суду в цій частині є правильним.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку

з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу треба розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. При цьому Конституційний Суд України звернув увагу, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

У справі, що переглядається, встановлено, що роботодавець фактичного розрахунку з позивачем не провів, а отже, і перебіг строку звернення ОСОБА_1 до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачений статтею 233 КЗпП України не розпочався, висновки суду в цій частині не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь вихідна допомога у розмірі 27 700, 00 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку, однак суд першої інстанції не вірно здійснив розрахунок середнього заробітку, не врахував вимоги ст.27 Закону України «Про оплату праці» і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Порядок обчислення середньої заробітної плати при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні встановлений постановою Кабінетом Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

В пункті 8 вказаного Порядку зазначено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку про те, що середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, для повного, всестороннього розгляду справи, для перевірки доводів апеляційної скарги було задоволено клопотання позивача про долучення до матеріалів справи форми ОК-5 з Пенсійного фонду України за період 199-2023 рік та клопотання представника скаржника про долучення довідки про нараховану заробітну плату позивача за червень, липень 2023 року.

Як вбачається із довідки про нараховану заробітну плату за червень, липень 2023 року позивач в ці місяці працював не повний робочий місяць.

Згідно довідки форми ОК-5 заробітна плата позивача за квітень, травень 2023 року складає 27 700, 00 грн.

Враховуючи положення Порядку обчислення середньої заробітної плати та беручи до уваги, що позивача звільнено 07 серпня 2023 рок, повністю відпрацьовані два календарні місяці роботи є квітень, травень 2023 року, тому середньоденна заробітна плата позивача складає: 1288, 27 грн, виходячи із наступного розрахунку: 27 700 грн (заробітна плата за квітень 2023 року) + 27 700 грн (заробітна плата за травень 2023 року) / 43 день (кількість відпрацьованих робочих днів).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 серпня 2023 року по 08 лютого 2024 року (шість місяців) складає 171 353, 21 грн, виходячи з наступного розрахунку 1288, 27 грн (середньоденна заробітна плата) х 133 робочих днів.

Відповідно до ч.1 чт.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за шість місяці у розмірі 166 200, грн, з урахуванням вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 166 200, 00 грн.

При цьому, апеляційний суд враховує висновок, який викладений у постанові Верховного Суду у справі №489/5136/23 від 20 листопада 2024 року згідно з якого «19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП у редакції Закону №2352-І, передбачає, що середній заробіток стягується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Інші обмеження (крім шести місяців) середнього заробітку з 19 липня 2022 року законодавцем не передбачені».

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Відповідно до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, неправильно застовано норми матеріального права рішення

Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення. У задоволенні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Оріана» про визнання протиправним наказу №118-к від 07.08.2023 року в частині п.4 про виплату вихідної допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку слід відмовити, у звязку з пропуском строку звернення до суду. Стягнути з АТ «Оріана на користь ОСОБА_1 заборгованість з вихідної допомоги у розмірі 27 700, 00 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, а саме з 08.08.2023 року по 08.02.2024 року у розмірі 166 200, 00 грн з утриманням з цієї суми визначених законом податків та інших обов`язкових платежів.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.3 ч.2ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 3150,20 грн (т. 1 а.с. 8).

За подання апеляційної скарги АТ «Оріана» сплатили судовий збір в розмірі 4725 грн (т. 2 а.с. 46).

Оскільки позов задоволено частково, а саме повністю задоволено вимоги майнового характеру та відмовлено у задоволенні вимог немайнового характеру, то компенсація судового збору позивачу за подання позовної заяви за вимогу майнового характеру має складати 1939 грн, а відповідачу за подання апеляційної скарги за вимогу немайнового характеру, компенсація має складати 1816,80 грн.

Згідно з ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи ч.10 ст.141 ЦПК України, остаточно з АТ «Оріана» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 122,20 грн судового збору (1939 грн 1816,80 грн).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оріана» задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оріана» про стягнення розміру вихідної допомоги при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оріана» про визнання протиправним наказу №118-к від 07.08.2023 року в частині п.4 про виплату вихідної допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Оріана», код ЄДРПОУ 05743160, місце знаходження: м. Калуш, вул. Євшана 9 Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість з вихідної допомоги у розмірі 27 700, 00 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, а саме з 08.08.2023 року по 08.02.2024 року у розмірі 166 200, 00 грн з утриманням з цієї суми визначених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Оріана», , місце знаходжененя: м. Калуш, вул. Євшана, 9 Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати по сплаті судового збору за в розмірі 122, 20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанви складено 20 грудня 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський