Справа №461/421/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 квітня 2024 року Галицький районний суд м.Львова
у складі: головуючого судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Старовецька С.І.
за участю представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про звільнення самовільно зайнятого приміщення та приведення до попереднього стану, -
Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулося в суд з позовом до ОСОБА_5 про звільнення самовільно зайнятого приміщення та приведення до попереднього стану.
В обґрунтування позову покликається на те, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності Львівської МТГ в особі Львівської міської ради. У вказаному будинку перебуває комунальне нежитлове приміщення півпідвалу під індексом «VIII» загальною площею 4,6 м2. ЛКП «Старий Львів», як балансоутримувачем вказаного майна, встановлено, що власником нежитлового приміщення у цьому будинку самовільно приєднано приміщення півпідвалу під індексом «VIII», яке перебуває у комунальній власності. Шляхом обстеження спірного майна, управлінням з`ясовано, що доступ до об`єкта відсутній, оскільки на місці дверного проходу встановлено вікно. Відповідно до технічної документації, вказане приміщення напівпідвалу з усіх боків містить несучі конструкції, порушення котрих може призвести до аварійної ситуації у всьому будинку. В процесі здійснення своїх повноважень управлінню комунальної власності стало відомо, що вищевказане приміщення комунальної власності незаконно утримується та використовується власницею нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 . Таким чином, на переконання позивача, приєднання вказаного майна до своєї власності було здійснено без будь-яких правових підстав та за своєю правовою природою дане приміщення є самовільно зайнятим відповідачкою, а використання цього майна є незаконним, а тому просить суд позов задоволити, зобов`язати ОСОБА_5 привести самовільно зайняте нежитлове приміщення півпідвалу під індексом «VIII» загальною площею 4,6 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до попереднього стану шляхом відновлення дверного проходу, на місці якого встановлено вікно та шляхом приведення до попереднього стану стіни приміщення, у якій встановлено двері до суміжного приміщення та виселити ОСОБА_5 із самовільно зайнятого нежитлового приміщення.
Ухвалою суду від 29.02.2024 року, у зв`язку зі зміною власника, замінено неналежного відповідача ОСОБА_5 на належного відповідача ОСОБА_4 ; залучено ОСОБА_5 до участі у розгляді справи в якості третьої особи.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.
Представники відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечили та зазначили, що приміщення під літерою VIII площею 4,6 кв.м. є допоміжним приміщення до будинку, де були встановлені загальні туалети. Відповідач дійсно не є власником спірного приміщення, його не переобладновував,але користується. Враховуючи безперервне, відкрите володіння вказаним приміщенням його власниками починаючи з 2005 року (тобто понад 20 років), беручи до уваги статус спірного приміщення, як допоміжного, а також згоду всіх власників будинку, вважають, що відповідач правомірно володіє спірним приміщенням, а тому просили відмовити у задоволенні позову.
Третя особа ОСОБА_5 або її представник в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомлені про час та місце слухання справи, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у їх відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.
Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів від 14.04.1987 № 192 «Про затвердження реєстру та реєстрацію жилих будинків/будівель/» будинок за адресою: АДРЕСА_1 включено до реєстру житлових будинків (споруд), які належать місцевим радам по Шевченківському району м. Львова.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), до якого, зокрема, включено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово- експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.
Виконавчим комітетом Львівської обласної ради народних депутатів рішенням від 27.12.1991 №728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово-комунального господарства області» затверджено перелік підприємств та організацій, які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів районів м. Львова.
Таким чином, в ході розмежування державної власності колишньої Української РСР між загальнодержавною власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць, будинок за адресою: АДРЕСА_1 був віднесений до комунальної власності Львівської міської ради депутатів трудящих.
Відповідно до п.10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.
Виходячи з вищенаведених положень розпорядчих та законодавчих актів, будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності Львівської МТГ в особі Львівської міської ради. Щодо покликання представника відповідача на те, що у термін до 01.01.2019 року, на виконання Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Львівська міська рада списала всі багатоквартирні будинки та передала їх власникам (співвласникам) квартир та нежитлових приміщень, суд зазначає, що рішення виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів від 14.04.1987 року № 192 «Про затвердження реєстру та реєстрацію жилих будинків /будівель» не встановлює право власності Львівської міської ради на спірні приміщення, а лише вказує, що у відповідний період будинок АДРЕСА_1 перебував на балансі місцевих рад».
Під час розгляду справи встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебуває на етапі аналізу перед списанням та на даний момент не є списаним.
Крім цього, пунктом 10 Порядку списання з балансу багатоквартирних будинків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. № 301, зазначено, що у разі, коли у списаному з балансу багатоквартирному будинку окремі квартири та/або нежитлові приміщення не перебувають у приватній власності та право державної чи комунальної власності на них не зареєстроване, такі квартири та/або нежитлові приміщення приймаються на баланс балансоутримувача, а право власності на них реєструється в установленому законом порядку.
Пунктом 16 Порядку списання з балансу міської ради багатоквартирних будинків, у яких розташовані приміщення приватної та інших форм власності затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 30.09.2016 № 876 зазначено, якщо під час списання з балансу багатоквартирного будинку комісією встановлено, що окремі квартири та/або нежитлові приміщення перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Львова та право власності на які не зареєстровано, потрібно здійснювати передачу за актом приймання-передачі таких приміщень, які виступають окремими об`єктами цивільно-правових відносин, на баланс Львівського комунального підприємства "Агенція ресурсів Львівської міської ради".
Відтак, списання будинку не тягне за собою позбавлення права на спірне нежитлове приміщення, тобто при списанні будинку АДРЕСА_1 право комунальної власності Львівської міської ради на спірне приміщення не буде припинено.
Таким, будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності Львівської МТГ в особі Львівської міської ради відповідно до рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів м. Львова, Львівської обл. №192 від 14.04.1987 року «Про затвердження реєстру та реєстрацію жилих будинків/будівель/».
Встановлено, що у вказаному будинку перебуває комунальне нежитлове приміщення півпідвалу під індексом «VIII» загальною площею 4,6 м2.
Відповідно до Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.10.2021 року № 856, одним з основних завдань управління є здійснення управління майном, яке належить до власності Львівської міської територіальної громади у визначених міською радою та виконавчим комітетом межах.
В процесі здійснення своїх повноважень управлінню комунальної власності стало відомо, що вищевказане приміщення комунальної власності незаконно утримується та використовується власницею нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 , згідно інформації наданої балансоутримувачем.
В подальшому, під час розгляду справи встановлено, що 17.01.2024 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_4 нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з акту перевірки (обстеження) №354нп/233 від 12.09.2023, шляхом обстеження спірного майна, управлінням з`ясовано, що доступ до об`єкта відсутній, оскільки на місці дверного проходу встановлено вікно.
Відповідний стан приміщення підтверджується також фотофіксацією, проведеною Управлінням комунальної власності.
Як вбачається із технічної документації, вказане приміщення напівпідвалу з усіх боків містить несучі конструкції, порушення котрих може призвести до аварійної ситуації у всьому будинку.
Приєднання вказаного майна до своєї власності було здійснено без будь-яких правових підстав та за своєю правовою природою дане приміщення є самовільно зайнятим.
Позивач зазначає, що незаконне займання відповідачем ОСОБА_4 зазначеного нежитлового приміщення, яке знаходиться у власності територіальної громади міста Львова, порушує вимоги статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та перешкоджає ефективному використанню та розпорядженню вищезазначеним об`єктом комунальної власності в інтересах територіальної громади міста Львова, тобто Львівська міська рада в особі уповноваженого нею виконавчого органу - Управління комунальної власності - позбавлена передбаченого ст.ст. 13, 41, 141 Конституції України, ст. 319 Цивільного кодексу України, права самостійно на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй на праві власності майном.
Згідно зі ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 319 ЦК України врегульовані питання здійснення права власності. Так, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з нормою ч.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють органи місцевого самоврядування.
Згідно з ч.2 ст.327 Цивільного кодексу України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), а нежитлове приміщення це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 4 Закону, власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
Зазначене свідчить про можливість наявності у багатоквартирних житлових будинках не тільки допоміжних приміщень, а й нежитлових, що не входять до житлового фонду такого будинку.
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, які призначені для його та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торгівельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їх розташування так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання (аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 10.06.2015 року у справі № 6-8823св15).
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 23.10.2019 року, справа № 598/175/15-ц, за своїм правовим статусом нежитлові приміщення є окремими об`єктами нерухомого майна. Вони є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин і знаходяться у власності конкретних осіб (приватній, комунальній чи державній). Це окремі, ізольовані приміщення в багатоквартирному будинку, які не належать до житлового фонду. Натомість допоміжні приміщення не є окремими об`єктами нерухомості. Вони належать до житлового фонду та знаходяться у спільній власності співвласників багатоквартирного будинку.
Отже, враховуючи позиції Верховного Суду, під час судового розгляду аналогічних справ суди повинні встановлювати наступні аспекти: 1) розташування приміщення відносно житлового комплексу; 2) технічну характеристику та властивості приміщення; 3) порядок та спосіб функціонального використання.
Представник відповідача вказує, що згідно із поверхового плану інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 , щодо приміщення під літерою VIII загальною площею площею 4,6 кв.м., спірне приміщення є підвальним і в ньому знаходяться загальні туалети.
Разом з цим, як вбачається з поверхового плану, який долучено до матеріалів справи, спірне приміщення півпідвалу є ізольоване, має окремий вхід та доступ до нього не здійснюється через приватну власність, а будь-які позначки, що у даному приміщенні присутні туалети загального користування, відсутні.
Встановлено, що вказане приміщення є відокремлене, а також з усіх боків містить несучі конструкції, порушення яких може призвести до аварійної ситуації у будинку, де воно знаходиться.
Крім цього, дане приміщення було предметом договору №7830 від 18.07.2000 та перебувало в оренді у ТзОВ «Торгово-промислова компанія «Бумеранг».
До матеріалів справи долучено договір оренди нежитлових приміщень № 7830 від 18.07.2000р., укладений між Управлінням ресурсів Львівської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія «Бумеранг», щодо оренди спірних приміщень. Термін договору оренди був визначений з 09.06.2000р. до 09.06.2003р.
Враховуючи вищенаведене, приміщення на АДРЕСА_1 , заг. площею 4,6 кв.м, не віднесено до житлового фонду, воно не використовується для мешканців будинку і виступає самостійним об`єктом нерухомого майна.
Передачі ж у спільну власність підлягають виключно допоміжні приміщення житлового комплексу, а не нежитлові приміщення, які є окремими об`єктами цивільно-правових відносин.
Спірне ж майно було об`єктом цивільно-правових відносин.
Відтак, незаконне заволодіння відповідачем об`єкта комунальної власності порушує права органу місцевого самоврядування та не дозволяє в повній мірі розпоряджатись вказаним об`єктом, вирішувати питання про подальше користування ним тощо.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім способів захисту цивільних прав та інтересів (ч.2 ст.16). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.3 ст.16).
Згідно з ч. 2 ст. 327 Цивільного кодексу України, управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що спірне приміщення під літерою VIII, площею 4,6 кв.м. по АДРЕСА_1 є нежитловим приміщенням півпідвалу, оскільки згадане приміщення є ізольоване, було самостійним об`єктом цивільно-правових відносин (перебувало в оренді у ТзОВ «Торгово-промислова компанія «Бумеранг»» згідно договору № 7830 від 18.07.2000 р.), ніколи не належало до житлового фонду будинку, а тому незаконне володіння відповідачем об`єктом комунальної власності порушує права органу місцевого самоврядування та не дозволяє в повній мірі розпоряджатись вказаним об`єктом, вирішувати питання про подальше користування ним тощо.
Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє ствердження під час розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 18, 81, 89, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -
Зобов`язати ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) привести самовільно зайняте нежитлове приміщення півпідвалу під індексом «VIII» загальною площею 4,6 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до попереднього стану шляхом відновлення дверного проходу, на місці якого встановлено вікно та шляхом приведення до попереднього стану стіни приміщення, у якій встановлено двері до суміжного приміщення.
Зобовязати ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звільнити самовільно зайняте нежитлове приміщення півпідвалу під індексом «VIII» загальною площею 4,6 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 05.04.2024 року.

Суддя І.Р.Волоско