КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/2672/23 Головуючий у суді І інстанції Бабич Н.Д.
Провадження № 22-ц/824/1371/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року у справі за позовом Національного медичного університету імені О.О. Богомольця до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за пільговим державним кредитом для здобуття вищої освіти,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця (далі також - НМУ та/або Університет) звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 найого користь суму заборгованості за пільговим державним кредитом для здобуття вищої освіти у розмірі 5 900 грн та пеню у розмірі 12 729,21 грн, що разом складає 18 629,21 грн, а також понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 грудня 2005 року між сторонами на підставі Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 2003 року № 916, було укладено угоду № 016-2001/С-1-3958, відповідно до якої позивач надав відповідачці цільовий пільговий державний кредит для здобуття у навчальному закладі вищої освіти за рахунок коштів державного бюджету за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліст та напрямом підготовки (спеціальністю) стоматологія за денною формою навчання у розмірі 5 900 грн.

Повернення кредиту відповідно до пункту 6.1 договору відбувається в готівковій чи безготівковій формі на банківський рахунок НМУ до 31 грудня кожного року по 1/15 частині від загальної суми одержаного кредиту та відсотки за користування ним, що складають 177 грн, починаючи з 01 червня 2007 року по 01 червня 2022 року.

Позивач свої зобов`язання за умовами договору виконав, надавши відповідачці кредит у зазначеному розмірі, проте останньою на рахунок Університету не було внесено жодного платежу на виконання умов договору, у зв`язку з чим станом на 31 грудня 2022 року за нею рахується заборгованість за пільговим державним кредитом у розмірі 5 900 грн.

Крім того, на підставі статті 549 ЦК України та згідно пункту 7.2 договору у відповідачки наявний обов`язок сплатити кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від прострочених сум платежів за період з 01 серпня 2008 року по 31 грудня 2022 року, що становить 12 729,21 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2023 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного медичного університету імені О.О. Богомольця заборгованість за угодою № 016-2001/С-1-3958 від 21 грудня 2005 року про надання цільового кредиту для здобуття вищої освіти у розмірі 5 900 грн, пеню у розмірі 2 201,59 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 грн, а всього -10 785,59 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачка в особі представника - адвоката Ганенка Р.А. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не застосував до правовідносин сторін норми статті 599 ЦК України те не врахував, що за змістом пункту 6.4 угоди № 016-2001/С-1-3958 від 21 грудня 2005 рокузобов`язання відповідачки щодо повернення кредиту та відсотків припинено у зв`язку тим, що вона після завершення навчання відпрацювала не менше 5 років у комунальному закладі в сільській місцевості.

Суд послався на порушення відповідачкою вимог пункту 3.4 угоди, відповідно до якої вона була зобов`язана щорічно надавати до закладу освіти документи на підтвердження наявності обставин, що є підставою для звільнення від виконання обов`язку з повернення кредиту.

Як зазначала відповідачка у відзиві, вона щорічно надавала до навчального закладу довідки на підтвердження факту роботи у Копилівській амбулаторії ,утім докази на підтвердження факту отримання позивачем зазначених довідок не зберегла, оскільки після закінчення нею навчального закладу минуло більше 16 років, а позивач не звертався до неї з будь-якими вимогами щодо повернення кредиту, а тому відповідачка обґрунтована вважала, що виконала свої зобов`язання за угодою.

При цьому зміст угоди не визначає правових наслідків порушення отримувачем кредиту умов пункту 3.4 угоди, а згідно змісту пункту 6.4 угоди єдиною умовою для звільнення від обов`язку повернення кредиту є факт відпрацювання отримувачем не менше 5 років в державному чи комунальному закладі у сільській місцевості.

Той факт, що відповідачка у період 21 липня 2008 року по 28 лютого 2015 року відпрацювала за фахом у сільській місцевості - у Копилівській амбулаторії загальної практики сімейної медицини Макарівської центральної районної лікарні позивачем не спростовано, а тому зобов`язання відповідачки щодо сплати кредиту за навчання та відсотків припинено на підставі виконання нею умов пункту 6.4 угоди № 016-2001/С-1-3958 від 21 грудня 2005 року.

Задовольняючи позов, суд також виходив з того, що обов`язок у відповідачки щодо повернення кредиту виник з 23 червня 2007 року у відповідності до пункту 3.3 угоди, а будь-яких доказів про те, що відповідачка з цього часу та до часу, з якого розпочала роботу - 21 липня 2008 року, сплачувала кредит не надано.

Однак, суд першої інстанції не врахував, що з огляду на положення чинного на той час законодавства відповідачка не мала можливості працювати за фахом починаючи з 23 червня 2007 року.

Відповідно до наказу МОЗ України від 23 лютого 2005 року № 281 «Про затвердження Переліку спеціальностей та строки навчання в інтернатурі випускників медичних і фармацевтичних вищих навчальних закладів, медичних факультетів університетів», пунктів 1.1, 1.3, 2.1 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом МОЗ України від 19 вересня 1996 року № 291 (які були чинними на час виникнення спірних правовідносин), випускники вищих медичних навчальних закладів за спеціальністю «стоматологія» зобов`язані були пройти інтернатуру тривалістю 2 роки та успішно скласти атестацію з присвоєнням звання лікаря-спеціаліста.

Відповідачка пройшла дворічне навчання в інтернатурі та 27 червня 2008 року склала атестацію з присвоєнням звання «лікар-спеціаліст» за спеціальністю «стоматологія», що підтверджується сертифікатом лікаря-спеціаліста № 1667. Про вказані обставини достеменно відомо позивачу, оскільки проведення атестації та видача сертифікату здійснювалась Національним медичним університетом ім. О.О. Богомольця, що вбачається зі змісту самого сертифікату. Відтак, висновки суду про те, що відповідачка мала відпрацювати не менше 5 років у сільській місцевості починаючи з 23 червня 2007 року не відповідають фактичним обставинам справи.

Також суд першої інстанції порушив норми статей 257, 267 ЦК України та помилково застосував норму статті 259 ЦК України, оскільки між сторонами не існувало домовленості про збільшення тривалості строку позовної давності за вимогами, що випливають з угоди № 016-2001/С-1-3958 від 21 грудня 2005 року.

Порушення вимог статей 257, 259, 267 ЦК України полягало в тому що районний суд відмовив у застосуванні позовної давності, пославшись на те, що за змістом статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Однак в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту укладання між сторонами будь-яких угод, предметом яких є збільшення тривалості позовної давності за вимогами, що можуть виникнути із зобов`язань за вказаною вище угодою. Про наявність домовленостей щодо збільшення позовної давності також не вказували сторони і в своїх заявах по суті спору.

У відповіді на відзив позивач, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(І)/2019, заперечував проти застосування позовної давності з огляду на положення пункту 20 Порядку пільгового кредитування для здобуття професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2018 року № 673, відповідно до якого позовна давність на вимоги щодо погашення кредиту до державного та місцевих бюджетів не поширюється.

Між тим, такі доводи позивача є необґрунтованими. Так, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства України є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону (частина четверта статті 4 ЦК України). Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 676/47/21.

Поняття та порядок застосування позовної давності врегульовано главою 18 ЦК України, а перелік вимог, на які позовна давність не поширюється, визначено статтею 268 ЦК України. При цьому зміст частини другої статті 268 ЦК України вказує на те, що інші вимоги, на які не поширюється позовна давність, можуть бути встановлені законом.

Згадана вище постанова Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2018 року № 673 не є законом у розумінні ЦК України та Конституції України. Розширення Кабінетом Міністрів України переліку позовних вимог, на які позовна давність не поширюється, без внесення відповідних змін до ЦК України, є незаконним. Відповідно суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, мав керуватися положеннями статей 4, 256, 267 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач в особі представника - адвоката Олєйнікової Т.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального права.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідачкою не надано будь-яких доказів на підтвердження своєї позиції, отже її твердження, зазначені в апеляційній скарзі, є недоведеним і посилання на статтю 599 ЦК України є необґрунтованим.

Позивач звертає увагу на те, що наказом № 1037/л1 від 22 червня 2006 року ОСОБА_1 було відраховано з Університету у зв`язку із закінченням навчання з 23 червня 2006 року, тоді як пунктом 22 Порядку передбачено, що сума кредиту повертається із сплатою 3 % річних протягом 15 років, починаючи з дванадцятого місяця після закінчення навчання.

Отже, відповідачка відповідно до умов угоди зобов`язана була внести частину від загальної суми наданого кредиту та відсотки за користування ним до 31 грудня 2007 року. Підстав для звільнення від оплати частини суми відповідно до угоди представником відповідачки не надано. Угода № 016-2001/С-1-3958 від 21 грудня 2005 рокує чинною, окремі пункти угоди відповідачкою не оспорювалися.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині спливу позовної давності, позивач їх спростовує тим, що на момент виникнення між сторонами правовідносин діяв Порядок надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 2003 року № 916.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(І)/2019 суд дійшов висновку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне-регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

Із 2018 року видача пільгових державних кредитів регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2018 року № 673 «Про затвердження Порядку пільгового державного кредитування для здобуття професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти (далі - Порядок).

Пунктом 2 постанови № 673 установлено, що з 01 вересня 2018 року повернення цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, що надавалися відповідно до Порядку надання пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 2003 року № 916, та виплата відсотків за зазначеними кредитами здійснюється відповідно до Порядку, затвердженого цією постановою.

Відповідно до пункту 20 Порядку позовна давність на вимогу щодо погашення кредиту до державного та місцевих бюджетів не поширюється. Отже, підстави для застосування позовної давності в даних правовідносинах відсутні.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 грудня 2005 року між Національним медичним університетом ім. О.О. Богомольця, як навчальним закладом, та ОСОБА_1 , як одержувачем кредиту, була укладена угода № 016-2001/С-1-3958 про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти, за умовами якої навчальний заклад відповідно до Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 2003 року № 916, надає одержувачу кредиту цільовий пільговий державний кредит для здобуття у навчальному закладі вищої освіти за рахунок коштів бюджету за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліст та напрямком підготовки (спеціальністю) стоматологія за денною формою навчання (а.с. 9-13).

За умовами цієї угоди начальний заклад зобов`язався, зокрема: зарахувати одержувача кредиту на навчання до начального закладу, про що видати наказ; забезпечити організацію навчально-виховного процесу у навчальному закладі для успішного здобуття одержувачем кредиту обраного освітньо-кваліфікаційного рівні, напряму (спеціальності); здійснювати заходи, передбачені законодавством про освіту, щодо контролю успішності засвоєння одержувачем кредиту навчальної програми; після закінчення навчання, за позитивними результатами державної атестації, видати одержувачу кредиту диплом державного зразка.

Пунктом 3 угоди визначені обов`язки одержувача кредиту, за якими, зокрема: під час навчання у навчальному закладі дотримуватися законів, його статуту, правил внутрішнього розпорядку та інших правил і норм, що діють у ньому; виконувати графік навчального процесу та вимоги навчального плану; повернути протягом 15 років всю суму наданого навчальним закладом кредиту та три відсотки річних за користування кредитом після закінчення навчання, починаючи з дванадцятого місяця, а у разі відрахування одержувача кредиту з навчального закладу - починаючи з третього місяця після відрахування.

Згідно із пунктом 6.1 угоди одержувач кредиту повертає використаний ним на навчання кредит в сумі 5 900 грн та відсотки за користування ним в сумі 177 грн готівкою або в безготівковому порядку на банківський рахунок Університету до 31 грудня кожного року 1/15 частину від загальної суми одержаного кредиту та відсотки за користування ним, починаючи з 01 червня 2007 року по 01 червня 2022 року.

За пунктом 6.2 угоди одержувач кредиту має право повертати кредит та відсотки за його користування щомісяця.

Відповідно до пункту 6.3 угоди строк повернення кредиту продовжується на період строкової військової служби одержувача кредиту; перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Пунктом 6.4 угоди передбачено, що кредит та відсотки за користування ним не повертаються в разі відпрацювання одержувачем кредиту не менше 5 років після закінчення навчального закладу в державному або в комунальному закладі чи установі в сільській місцевості; смерті одержувача кредиту або встановлення йому інвалідності І групи.

Згідно із пунктом 7.1 угоди за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цією угодою сторони несуть відповідальність згідно із законодавством.

У випадку ухилення одержувача кредиту від повернення кредиту чи відсотків за користування ним одержувач кредиту сплачує навчальному закладу пеню у розмірі подвійної кредитної ставки Національного банку України від повернутої в строк суми (пункт 7.2 угоди).

Відповідно до пункту 22-1 Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 2003 року № 916, чинного на дату укладення угоди від 21 грудня 2005 року, одержувачу кредиту, який має двох дітей, за рахунок бюджетних коштів погашається 25 відсотків суми зобов`язань за кредитом, а тому, який має трьох і більше дітей, - 50 відсотків зазначеної суми. У разі народження дитини під час повернення кредиту одержувач кредиту звільняється від сплати відсотків за користування кредитом з дати народження першої дитини; з дати народження другої дитини - за рахунок бюджетних коштів погашається 25 відсотків суми зобов`язань за кредитом, а з дати народження третьої дитини - 50 відсотків зазначеної суми. Щороку на момент сплати суми зобов`язань і відсотків за кредитом такий одержувач кредиту подає навчальному закладу довідку про склад сім`ї, засвідчену в установленому порядку копію свідоцтва про народження дитини та пред`являє паспорт.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була зарахована студентом та наказом НМУ № 1037/11 від 22 червня 2006 року відрахована з Університету у зв`язку з закінченням навчання з 23 червня 2006 року (а.с. 14, 15).

Не оспорювався сторонами той факт, що ОСОБА_1 була звільнена від сплати відсотків за користування кредитом, оскільки мала одну дитину.

В силу положень пункту 3.4 договору, укладеного між сторонами, за наявності обставин, що є підставою для звільнення одержувача кредиту від повернення кредиту, останній зобов`язаний надавати щорічно навчальному закладу після закінчення навчання відповідний документ, що підтверджує зазначені обставини.

Згідно наданої відповідачкою довідки від 20 лютого 2023 року № 127/01-14, вона у період з 21 липня 2008 року по 31 грудня 2012 року працювала на посаді лікаря-стоматолога в Копилівській амбулаторії загальної практики сімейної медицини Макарівської центральної районної лікарні, яка є комунальним закладом (а.с. 32).

В період 01 січня 2013 року ОСОБА_1 працювала на посаді лікаря-стоматолога в Копилівській медичній амбулаторії загальної практики сімейної медицини на 0,5 ставки, а 28 лютого 2015 року була звільнена з роботи в порядку переведення в Макарівську центральну районну лікарню, яка розташована в смт. Макарів Київської області (а.с. 33).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка порушила умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного погашення суми кредиту в порядку і на умовах, зазначених в угоді про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, у зв`язку з чим позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом стягнення суми заборгованості в судовому порядку.

Будь-яких належних та допустимих доказів про те, що відповідачка щорічно після закінчення навчання повідомляла Університет про наявність обставин, що є підставою для її звільнення від повернення кредиту, останньою суду надано не було, а позивач, в свою чергу, спростовує посилання відповідачки на дані обставини.

Відхиляючи заяву відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності, суд зазначив, що постанова Кабінету Міністрів України від 16 червня 2003 року № 916, якою керувались сторони при укладанні вищезгаданої угоди, втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2018 року № 673 «Про затвердження Порядку пільгового кредитування для здобуття професійно-технічної та вищої освіти».

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2018 року № 673 встановлено, що з 01 вересня 2018 року повернення цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, що надавалися відповідно до Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 2003 року № 916, та виплата відсотків за зазначеними кредитами здійснюються відповідно до Порядку, затвердженого цією постановою.

Пунктом 20 вказаного Порядку встановлено, що позовна давність на вимоги щодо погашення кредиту до державного та місцевих бюджетів не поширюється. Тому відповідно до положень статті 259 ЦК України заява відповідачки про застосування позовної давності судом не застосовується.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статей 530, 599, 610, 611, 612 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення правочину неустойка (пеня, штраф) поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони 21 грудня 2005 року уклали між собою угоду про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти.

Відповідно до пункту 13 Порядку надання цільових кредитів для здобуття вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 2003 року № 916, кредит надається на підставі угоди між його одержувачем та керівником вищого навчального закладу. Форма угоди затверджується МОН.

Тобто, кредит надавався за рахунок коштів державного бюджету, а позивач був уповноважений на укладення цієї угоди відповідно до пункту 13 зазначеного Порядку.

Форма угоди, затверджена наказом Міністерства освіти і науки України від 31 липня 2003 року № 508, повністю відповідає умовам надання кредиту, зазначеним в Порядку і розрахована на укладання в усіх вищих навчальних закладах незалежно від умов здобуття вищої освіти.

Зокрема пунктом 3.3 угоди, який відповідає пункту 22 Порядку, передбачено обов`язок здобувача освіти повернути протягом 15 років всю суму наданого навчальним закладом кредиту та три відсотки річних за користування кредитом після закінчення навчання, починаючи з дванадцятого місяця.

Таким чином, надаючи пільговий кредит, держава передбачила, що студент, отримавши вищу освіту, має можливість працевлаштуватись, отримувати доходи і лише через рік після закінчення навчального закладу почати повертати державі кредит на навчання.

З наведеного убачається, що угода між сторонами була укладена на підставі типового договору, затвердженого МОН, і не враховувала специфіку отримання вищої освіти лікарями, які після закінчення вищих начальних закладів, для отримання кваліфікації лікаря-спеціаліста мають закінчити інтернатуру. Однак працевлаштування лікаря-інтерна з можливістю отримання заробітної плати і, відповідно, повернення кредиту за навчання, залежить від виду навчання лікаря-інтерна, а саме за бюджетні кошти чи за контрактом.

Також Порядком передбачено умови, за яких продовжується строк повернення кредиту, кредит повертається у меншому розмірі, або не повертається взагалі.

Тобто, наведений підзаконний нормативно-правовий акт прийнятий з метою надання можливості молодим громадянам України отримати вищу освіту, при цьому державна підтримка цих громадян продовжується і після отримання освіти у випадку наявності у здобувача освіти дітей, інвалідності, відпрацювання певного строку у сільській місцевості та інших, встановлених Порядком обставин, за яких держава не вимагає повернення такого кредиту.

Однією із умов для неповернення кредиту Порядком та угодою № 016-2001/С-1-3958 від 21 грудня 2005 рокувстановлена умова відпрацювання одержувачем кредиту не менше 5 років після закінчення навчального закладу в державному або в комунальному закладі чи установі в сільській місцевості.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідачка після закінчення навчання в НМУ у 2006 році ще два роки навчалась в інтернатурі і кваліфікацію лікаря-спеціаліста отримала лише у 2008 році, після чого протягом п`яти років пропрацювала в сільській місцевості.

Суд першої інстанції вважав, що оскільки обов`язок повертати кредит виник у відповідачки із 23 червня 2007 року, однак нею до початку її роботи в Копилівській амбулаторії загальної медичної практики 21 липня 2008 року кредит не повертався, а після 21 липня 2008 року нею не надавались Університету довідки про її роботу в сільській місцевості, тим самим відповідачка порушила умови договору, а тому має повернути отриманий кредит в повному обсязі.

Колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції в тому, що відповідачка в порушення умов договору не надавала позивачу довідок про її працевлаштування в сільській місцевості, а тому має повернути кредит в повному обсязі.

Як вбачається зі змісту угоди і Порядку, повернення кредиту відбувається шляхом сплати щорічних платежів. Отже, надання довідок, які можуть бути підставою для звільнення від повернення кредиту, передбачено саме для того, щоб ці щорічні платежі не сплачувати.

У свою чергу, за відсутності такої довідки при несплаті боржником чергового платежу у позивача виникає право на пред`явлення позову про стягнення несплачених у строк коштів та нарахування пені.

Однак, позивач не пред`являв відповідачці претензій щодо несплати щорічних платежів, а також не звертався до суду з відповідним позовом про дострокове повернення кредиту.

Строк повернення кредиту настав 01 червня 2022 року і тільки у лютому 2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом. При розгляді справи судом встановлено, що відповідачка відпрацювала в сільській місцевості більше п`яти років, отже це дає їй право скористатись наданою державою пільгою на неповернення кредиту.

Під час апеляційного провадження у справі відповідачка надала докази, які доводили повідомлення нею позивача про її роботу у сільській місцевості і заяву про звільнення від повернення кредиту, а також просила поновити строк для їх прийняття. В обґрунтування поважності причин пропуску строку для подання цих доказів послалась на те, що у паперовому вигляді вона їх не зберігала, оскільки після їх подання позивачу минув тривалий час, кредит вона не повертала, позивач до неї претензій не пред`являв. Отже, вона обґрунтовано вважала, що у неї відсутні зобов`язання перед позивачем, а тому була відсутня доцільність у зберіганні цих доказів. Фотокопії таких документів відповідачка віднайшла після ухвалення судом рішення у хмарному сховищі «iCloud». З метою отримання засвідчених копій цих документів представник відповідачки - адвокат Ганенко Р.А. звернувся до позивача із адвокатським запитом. Однак позивач надав відповідь, що такі документи відсутні, оскільки сплинув строк їх зберігання.

Позивач заперечував проти поновлення строку на подання нових доказів, оскільки наведені відповідачкою обставини, на його думку, не свідчать про поважність причин пропуску процесуального строку.

Разом з тим, колегія суддів вирішила, що клопотання про поновлення строку для подання доказів підлягає до задоволення з таких підстав.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У відповідності до частин першої, третьої, восьмої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Пунктами 6, 7 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема: нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції; клопотання особи, яка подала скаргу.

Згідно із частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21) зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

В оцінці обставин даної справи колегія суддів вважає поважними причини пропуску відповідачкою строку на подання доказів, оскільки цей пропуск строку стався не внаслідок недбалого користування відповідачкою своїми процесуальними правами, а внаслідок того, що ці докази були сформовані щонайменше сім років тому, а тому їх зберігання протягом такого тривалого часу було недоцільним за відсутності претензій з боку позивача до відповідачки щодо несплати нею щорічних платежів.

Водночас, сам позивач, який вважав, що у відповідачки існує обов`язок щодо повернення кредиту до червня 2022 року і що у нього існує право на пред`явлення позову, зобов`язаний був зберігати усі документи, які стосуються цього кредиту і надати їх суду. Однак, позивач послався на те, що всі реєстраційні журнали за період 2008-2015 років знищені за закінченням строку їх зберігання, внаслідок чого у нього відсутні дані про повідомлення відповідачкою про її роботу у сільській місцевості.

За наведених обставин колегія суддів дослідила копію заяви ОСОБА_1 на ім`я ректора НМУ ім. О.О.Богомольця від 05 листопада 2008 року, в якій вона повідомляла про те, що після закінчення Університету та проходження інтернатури вона працює в сільській місцевості на посаді лікаря-стоматолога (довідка № 8-11-974/1 від 04 вересня 2008 року), а тому просила звільнити її від повернення кредиту. На заяві міститься реєстраційний штамп НМУ ім. О.О. Богомольця із зазначенням вхідного № 68 від 05 листопада 2008 року і відповідна резолюція ректора.

Також відповідачка надала суду фотокопії довідок за 2008-2016 роки, в яких містилась інформація про її роботу на посаді лікаря-стоматолога у сільській місцевості.

Тобто і досліджені судом апеляційної інстанції докази додатково доводять ту обставину, що відповідачкою виконані умови договору, вона відпрацювала у сільській місцевості більше п`яти років, а отже вона може скористатись наданим державою правом не повертати отриманий нею на оплату навчання кредит. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що умовами договору не передбачено обставин, за яких здобувач освіти не може бути звільненим від повернення кредиту за наявності передбачених умовами договору підстав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про невиконання відповідачкою зобов`язань за угодою про надання цільового пільгового державного кредиту для здобуття вищої освіти і наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за цим договором.

Згідно із положеннями частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами сплила, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц, у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц та у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 372/266/15-ц.

З огляду на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за пільговим державним кредитом для здобуття вищої освітивнаслідок необґрунтованості цих вимог, колегія суддів не вбачає підстав для перевірки доводів апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду в частині відмови у застосуванні наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин, як того просила відповідачка, оскільки відмовляти в позові через пропуск без поважних причин строку для звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, належним чином не дослідив всі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, та надав їм належну правову оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новийрозподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, то з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачкою у межах даної справи, а саме 4 026 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Національного медичного університету імені О.О. Богомольця до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за пільговим державним кредитом для здобуття вищої освіти відмовити.

Стягнути з Національного медичного університету імені О.О. Богомольця на користь ОСОБА_1 4 026 грн (чотири тисячі двадцять шість гривень) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній