ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року

м. Харків

справа № 642/1070/22

провадження №22-ц/818/69/24

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участі секретаря судового засідання Тітченко О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року ухвалене у складі судді Гримайло А.М.,-

УСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , зокрема у користуванні спільними приміщеннями квартири, демонтувати замки на дверях, що прямо або опосередковано ведуть до приміщень загального користування, зокрема: між приміщеннями під № 1 у технічному паспорті (площею 9,8 м) та приміщенням під № НОМЕР_1 у технічному паспорті (площею 6,1 м2); між приміщенням під № 3 у технічному паспорті (площею 2,1 м2) та приміщенням під № 4 у технічному паспорті (площею 2,6 м2) та не встановлювати без згоди ОСОБА_1 замки на дверях, що прямо або опосередковано ведуть до приміщень загального користування квартири та стягнути судовий збір у сумі 992 грн 40 коп.

В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві спільної часткової власності належить 25/100 частини квартири АДРЕСА_1 . 54/300 частини квартири належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності. Весь час, з моменту початку користування придбаною частиною квартири АДРЕСА_2 і по дату звернення до суду із цим позовом відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спільними приміщеннями квартири АДРЕСА_2 , а саме: висловлює погрози та, навіть, застосовував фізичну силу під час її спроб потрапити до спірних приміщень. Крім цього, з початку користування часткою квартири, на міжкімнатних дверях які ведуть до приміщень спільного користування ОСОБА_2 були встановлені замки. На вимогу надати ключі від дверей, що ведуть до приміщень загального користування, відповідач у грубій та образливій формі відмовив. . Позивач неодноразово зверталась до відповідача з питанням про узгодження порядку користування спільними приміщеннями квартири АДРЕСА_2 , однак ОСОБА_2 на всі спроби узгодити конфліктну ситуацію та вирішити нагальне питання відповідав відмовами та образливими висловами або взагалі ігнорував їх.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 01.06.2023 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що за установлених дійсних обставин, відсутності інших заявлених вимог та незалучення належних відповідачів, суд позбавлений можливості у даній справі вирішувати питання про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом в порушення вимог ст.263 ЦПК України відмовлено в позові з формальних підстав - не залучення співвідповідача. На час звернення до суду позивачу не було відомо, що співласником частки спірної квартири є ОСОБА_5 . Остання та співвласник ОСОБА_6 не перешкоджає їй як власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому у позивачки відсутні до них позовні вимоги. На зазначене суд уваги не звернув, усунувся від вирішення справи по суті, хоча матеріали справи містять достатньо доказів винної поведінки саме відповідача.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника, ОСОБА_2 та його представника та пояснення третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що спірна квартира за адресою : АДРЕСА_3 є квартирою комунального типу, яка складається з 5-ти житлових кімнат та приміщень загального користування.

Згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.07.2016 актуальна інформації про об`єкт речових прав в Державному реєстрі речових прав співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_3 , є три особи: ОСОБА_2 (частка 54/300, спільна часткова власність), ОСОБА_6 (частка 21/100, спільна часткова власність), ОСОБА_1 (частка 25/100, спільна часткова власність). Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 04.10.1995 співвласниками 54/100 частин квартири, за адресою : АДРЕСА_3 , на праві спільної сумісної власності є ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 . Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08.07.2016 ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті батька. Тобто, співвласниками 54/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 08.07.2016 були ОСОБА_5 (54/300 частин) та ОСОБА_2 36/100 (54/300 частин +(54/300 частин).

Тобто, співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_3 , є: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (частка 54/100, спільна часткова власність), ОСОБА_6 (частка 21/100, спільна часткова власність), ОСОБА_1 (частка 25/100, спільна часткова власність).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі N 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі N 6-709цс16, від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц.

Судом встановлено, що співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_3 , є: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (частка 54/100, спільна часткова власність), ОСОБА_6 (частка 21/100, спільна часткова власність), ОСОБА_1 (частка 25/100, спільна часткова власність)

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

З інформації з реєстру територіальної громади міста Харкова про осіб місце проживання/ перебування яких зареєстровано за адресою АДРЕСА_3 вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані за вказаною адресою. (т.1 а.с.29).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

В судовому засіданні ОСОБА_5 заперечувала проти позовних вимог та зазначала, що ОСОБА_1 не може користувалась спільними приміщеннями квартири, оскільки між колишніми співвласниками був встановлений певний порядок користування квартирою, який є обов`язковий для позивачки.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_5 в якості відповідача не зазначена і до участі у справі у цьому правовому статусі на залучена , хоча фактично спір з приводу користування спільними приміщеннями квартири виник фактично між позивачем та співвласником ОСОБА_5 в тому числі.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Правове становище третіх осіб у процесі посідають особи, які мають юридичний інтерес до справи, але інтерес, який не є рівноцінним інтересам сторін (позивача чи відповідача). Інститут третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, зумовлений перш за все необхідністю забезпечити можливість здійснення відповідними суб`єктами права регресу (Постанова Верховного суду від 18 серпня 2021 року у справі №572/3632/15).

Процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору відрізняється за обсягом прав та обов`язків.

Заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_5 і не можуть бути розглянуті судом та вирішені у дійсному спорі, навіть у разі залучення ОСОБА_5 до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15 (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17 (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16 (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі

№ 372/51/16 (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15 (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15 (пункт 63)).

Визначення позивачем у справі складу сторін має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін (постанова Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №203/2/19).

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовано у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд взмозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для їх задоволення. Без залучення усіх належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть (постанова Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №233/3366/19).

Установивши, що позивач не заявляла вимог про порушення своїх прав до ОСОБА_5 , яка як співвласник квартири порушує її право у користуванні приміщеннями спільного користування, відповідач ОСОБА_1 та ( або) її представник не подавали клопотань про залучення її у справі як відповідачів, суд першої інстанції, обґрунтовано відмовив у позові з підстав неналежного складу учасників.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 червня 2024 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук