Справа № 308/1941/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі Майор Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 на даний час прописаний (зареєстрований) за вищевказаною адресою, хоча фактично, біля 10 років в зазначеному будинку не проживає.

Зареєстрований за вищенаведеною адресою відповідач не є співвласником будинку, відтак реєстрація відповідача створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном і ці перешкоди, а саме його реєстрація у вказаному будинку , не дозволяють позивачеві розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та обмежують його законні права.

Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає знятись з реєстраційного обліку, позивач змушений звернутись до суду з метою захисту порушених прав.

За твердженням позивача, відповідач не проживає в даному будинку без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач відповідачу не чинила.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає понад десять років , але залишається зареєстрованим за вказаною адресою, добровільно не знявся з реєстрації місця проживання, його реєстрація позбавляє позивача права на оформлення субсидії, яка є вкрай необхідною для неї, позивач просить суд ухвалити рішення яким визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

25.04.2019 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого проти задоволення позову заперечує. Зазначив, що під час його проживання з сім`єю в будинку за адресою АДРЕСА_1 , він вкладав значні матеріальні ресурси в утримання домоволодіння, зокрема зробив лугош для винограду, викопав колодязь, встановив лічильник на світло, частково оплачував проведення газифікації та водопостачання в будинку. Також купував меблі, холодильник, телевізор, газову піч. З 2012 року у нього з батьками виникла непорозуміння, сварки, в результаті чого він з дружиною та дітьми змушений був примусово покинути своє місце реєстрації та проживання , в результаті чого звернувся за захистом свого права до Ужгородського міськрайонного суду про вселення. На той час власником будинку була його мати ОСОБА_3 , яка з метою уникнення вселення ОСОБА_2 в будинок, переоформила право власності на будинок на родичку ОСОБА_4 . Зазначив, що з поважних причин не проживає за місцем реєстрації.

Позиція сторін справи :

Позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Зокрема зазначила, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . В будинку проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в даному будинку, але не проживає з 2010 року . Забрав свої речі та переїхав проживати у будинок дружини. Вказала, що відповідач самостійно покинув будинок, жодних перешкод у проживанні йому не чинили. В наступне судове засіданні після оголошення перерви в судовому розгляді позивач не з`явилась.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. В наступне судове засіданні після оголошення перерви в судовому розгляді не з`явилась.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не зявився, будучи повідомлений про дату час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. До суду 25.04.2019 року надійшов відзив на позов.

Зважаючи на викладене, суд продовжив розгляд справи у відсутності сторін.

Допитана в судовому засіданні за клопотанням позивача в якості свідка ОСОБА_3 пояснила, що відповідач ОСОБА_2 є її сином, а позивач - невістка. З нею за адресою в АДРЕСА_1 проживає її син ОСОБА_6 . ОСОБА_2 зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 , проте не проживає в ньому з 2010 року, так як вони перебувають в неприязнених стосунках.У 2010 році старший син ОСОБА_2 , переїхав на постійне місце проживання до будинку своєї дружини, вона захотіла проживати у себе вдома і ОСОБА_2 пішов з нею, забравши з будинку особисті речі. Крім цього, зазначила, що її син ОСОБА_2 , за ці роки її жодного разу не навідував.

В 2017 року вона, як одноособовий власник, продала вищевказаний будинок своїй невістці ОСОБА_1 .

Заяви. Клопотання.

25.04.2019 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву.

14.05.2019 року представником позивача подано до суду заяву про проведення розгляду підготовчого судового засідання без її участі та без участі позивача.

11.03.2021 року представником позивача подано до суду заяву про відкладення слухання справи.

22.10.2021 року представником позивача подано до суду заяву про відкладення слухання справи.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

08.04.2019 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву, відкрито провадження по цивільній справі за № 308/1941/19 за правилами загального позовного провадження.

14.05.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Заслухавши вступне слово позивача, представника позивача , покази свідка, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, подани-ми відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що будинок за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М.М. 17.05.2018 року. ( а.с.06-08).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 124519030 від 18.05.2018 року власником будинку за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М.М. 17.05.2018 року ( а.с. 9)

Відповідно до довідки виданої сільським головою виконавчого комітету Киблярівської сільської ради за № 115 від 06.02.2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно не проживає в АДРЕСА_1 з 2010 року. ( а.с.10)

Відповідно до довідки виданої сільським головою виконавчого комітету Киблярівської сільської ради за № 115 від 06.02.2019 року в будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_3 1954 р.н., ОСОБА_5 1982 р.н., ОСОБА_7 , 1985 р.н. (не проживає), ОСОБА_2 , 1977 р.н. (не проживає). ( а.с.11)

Відповідно до нотаріально-посвідченої заяви від 20.12.2021 року ОСОБА_8 , який з 13 квітня 2006 року по 01 грудня 2020 року обіймав посаду голови Кіблярівської сільської ради Ужгородського району, на території якої знаходиться с. Лінці, підтвердив наступні обставини, а саме те, що в 2019 році по зверненню ОСОБА_3 жительки АДРЕСА_1 було здійснено виїзд на адресу: АДРЕСА_1 та встановлено факт не проживання з березня 2010 року ОСОБА_2 за вищевказаною адресою, що було підтверджено свідченнями сусідів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням, яке на праві приватної власності належить позивачеві ОСОБА_1 .

Предметом позовних вимог є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням .

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 зазначала, що відповідач не проживає за адресою його місця реєстрації, у зв`язку із чим у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідача, а тому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком що за адресою АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Нормативно-правове обґрунтування :

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст.316, 317, 319,321ЦКУкраїни).

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника,у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Разом з тим варто врахувати, що згідно з пунктами 3, 5 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється зокрема у разі спливу строку, на який було встановлено сервітут, або невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Ч.2 ст. 405ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Судом встановлено, що позивач з 17.05.2018 року є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , відповідач не проживає в будинку з березня 2010 року, а проживає за іншою адресою.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР, частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР був членом сім`ї власника житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 , яка до 17.05.2018 року була власником житлового будинку.

Таким чином, з огляду на сутність встановлених правовідносин підлягають до застосування до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України.

Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації без поважних причин з березня 2010 року, домовленості між ним та відповідачем щодо права користування житлом відсутні . Окрім того вказане підтверджено і даними довідки виданої сільським головою виконавчого комітету Киблярівської сільської ради за № 115 від 06.02.2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно не проживає в АДРЕСА_1 з 2010 року. ( а.с.10) та показами свідка ОСОБА_3 .

Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано вказані доводи позивача, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України.

Окрім цього, суд бере до уваги покази свідка ОСОБА_3 , яка будучи допитана в судовому засіданні в якості свідка показала, що її син ОСОБА_2 в будинку за адресою АДРЕСА_1 , не проживає з 2010 року , так як між ними виникли неприязнені стосунки, ОСОБА_2 перейшов проживати в будинок до своєї дружини, дружина хотіла проживати у себе вдома і він перейшов до неї, жодних особистих його речей у вказаному будинку немає.

Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідача на частку в домоволодінні, чи право відповідача ОСОБА_2 на збереження права на житло при його відсутності за місцем проживання.

Жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідача ОСОБА_2 на частку в домоволодінні, чи право відповідача ОСОБА_2 на збереження права на житло при його відсутності за місцем проживання.

У зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому будинку відповідача у позивача виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, та перешкоди у розпорядженні правом власності.

Суду не представлено допустимих доказів, що підтверджують доводи відповідача викладені у відзиві про те, що через вчинення перешкод з боку батьків , через непорозуміння та сварки з батьками, відповідач позбавлений можливості проживати в спірному житловому приміщенні.

Окрім того, слід зазначити, що посилання відповідача на те, що власником будинку чиняться перешкоди ОСОБА_2 в користуванні житлом не підтверджені жодними доказами. До суду не надано доказів того, що ОСОБА_2 мав намір користуватись вказаним будинком та йому були спричинені перешкоди власником будинку, зокрема відсутні докази звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів про вчинення перешкод в користуванні будинком.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зробила висновок, що у зазначеній справі, що переглядалася, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечений іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.

Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача ОСОБА_2 в будинку, за адресою АДРЕСА_1 з 2010 року, відповідач не вів з новим власником спільне господарство, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає, майно не утримує, належних та безспірних доказів того, що йому чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням не надано, з огляду на положення статті 391 ЦК України, ч.2 ст. 405 ЦК України, суд приходить до переконливого висновку, що позовна заява про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, реєстрація відповідача порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт не проживання відповідача у будинку за місцем реєстрації, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довела ті обставини на які посилалася, як на підставу своїх вимог.

Щодо розподілу судових витрат

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.12,76,81,141,259,263-265,268, 272 273, 352,354ЦПК України,суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 );

Відповідач ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ).

Дата складання повного тексту судового рішення у зв`язку з перебуванням судді у відпустці - 08.04.2024 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца