Справа № 603/215/24
Провадження №2/603/117/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 року м. Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Галіяна І. М.,

секретаря судового засідання Сандалюка О. В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ;

представника відповідача Тернопільської обласної прокуратури Петрівської Ірини Анатоліївни;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду -

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тернопільської обласної прокуратури, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 18.10.2016 року приблизно о 20 год 50 хв його було затримано, а 19.10.2016 року о 18 год 35 хв йому було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 369-2 КК України. 01.11.2016 слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Тернопільської області вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри за частиною третьою статті 369-2 КК України.

21.10.2016 року слідчим суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області застосовано запобіжний захід домашній арешт, а 27.02.2017 року суддею Монастириського районного суду Тернопільської області Мартинюку В.І. обрано запобіжний захід особисте зобов`язання, строком на два місяці.

Вироком Монастириського районного суду Тернопільської області від 14 квітня 2022 року позивача визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369-2 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення. Вирок, після оскарження його в апеляційному та касаційному порядку, набрав законної сили.

Оскільки обвинувачення в злочині та обмеження законних прав через застосування заходів забезпечення кримінального провадження стало для позивача психотравмувальною подією та завдало йому моральних страждань, він просить суд стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 1 848 000,00 грн.

02.04.2024 року ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі № 603/215/24. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Розпорядженням від 18.04.2024 року № 1 керівником апарату Монастириського районного суду Тернопільської області проведено повторний розподіл цієї цивільної справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу № 603/215/24 передано головуючому судді Галіяну І.М.

19.04.2024 року ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської цивільну справу № 603/215/24 прийнято до провадження і призначено підготовче судове засідання на 03.05.2024 року.

03.05.2025 року Монастириський районний суд Тернопільської області підготовку справи до судового розгляду закінчив, підготовче провадження закрив і справу призначив до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов.

Відповідачі Тернопільська обласна прокуратура та Державна казначейська служба України проти позову заперечили з підстав його необґрунтованості, з цього приводу подали відзиви на позов (а.с. 84-97), (а.с. 72-75).

Відповідно до частини третьої статті 211 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Саме таким правом скористався представник Державної казначейської служби України та просив справу розглядати без його участі.

Представник Тернопільської обласної прокуратури позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема посилалася на те, що позивачем не надано жодних доказів наявності у нього «душевних та психічних страждань, моральних втрат, погіршення можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв`язків тощо», а також не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача. Факт постановлення судом виправдувального вироку стосовно позивача не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди, оскільки, відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив таке.

18.10.2016 року приблизно о 20 год 50 хв працівниками Управління СБУ в Тернопільській області в приміщенні житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 було затримано позивача ОСОБА_1 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.

19.10.2016 року о 18 год 35 хв ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру вчинення кримінального правопорушення за частиною другою статті 369-2 КК України.

Цього ж дня згідно з постановою слідчого з особливо важливих справ слідчого відділу Тернопільської області підозрюваного ОСОБА_1 було звільнено о 19 год 20 хв.

01.11.2024 року слідчим з особливо важливих справ слідчого відділу Тернопільської області підозрюваному ОСОБА_1 вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри з частини другої статті 369-2 КК України на частину третю статті 369-2 КК України.

21.10.2016 року слідчим суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід домашній арешт, а 27.02.2017 року суддею Монастириського районного суду Тернопільської області Мартинюку В.І. обрано запобіжний засіб особисте зобов`язання, строком на два місяці.

Вироком Монастириського районного суду Тернопільської області від 14 квітня 2022 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною третьою статті 369-3 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Вказаний вирок залишено без змін ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року. Постановою Верховного Суду від 21 листопада 2023 ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року також залишено без змін.

Таким чином, вирок Монастириського районного суду Тернопільської області від 14 квітня 2022 року в справі №595/1975/16-к набрав законної сили 09 листопада 2022 року.

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державного казначейства України та Тернопільської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР) (стаття 1 зазначеного Закону).

Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Такі правові позиції є усталеними, про що зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.

Якщо є виправдувальний вирок, який набрав законної сили, позивач не зобов`язаний доводити незаконність конкретної слідчої чи процесуальної дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Встановлено, що вироком ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369-2 КК України, та виправдано його в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

За наведених обставин, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 має право на отримання відшкодування моральної шкоди згідно із Законом № 266/94-ВР.

При цьому посилання відповідачів на те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки Законом № 266/94-ВР передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Щодо визначення розміру моральної шкоди, суд виходить з такого.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Отже, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29 травня 2019 року в справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року в справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Конкретний розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду в кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Визначаючи строк перебування позивача ОСОБА_1 під судом і слідством, суд вважає, що його початком є 18.10.2016 року (дата затримання, з чим погоджується представник прокуратури) до 09.11.2022 року (дата набрання вироком законної сили), отже період перебування під слідством та судом становить 6 років 22 дні, що становить 72 місяці та 22 дні.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінювання моральної шкоди по суті є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» з 01 квітня 2024 року визначено мінімальну заробітну плату в місячному розмірі 8 000,00 грн.

Таким чином, мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування, складає 581 866, 67 грн (72 місяці х 8000,00 грн = 576 000 грн; 22 дні х 8000,00 грн / 30 днів = 5866,67 грн).

При визначені такої суми компенсації суд враховує, що позивач невиправдано перебував під кримінальним переслідуванням, отже зазнав моральних страждань у зв`язку з порушенням його нормальних життєвих зв`язків. ОСОБА_1 обмежувався у своїх правах через застосування до нього заходів забезпечення кримінального провадження (затримання особи, домашній арешт у нічний час 1 місяць 27 днів, особисте зобов`язання на два місяці)

Разом з тим, з урахуванням усіх обставин справи та перенесеними ОСОБА_1 моральними стражданнями, суд вважає необхідним та достатнім визначити розмір моральної шкоди в сумі 650 000,00 грн. На думку суду, такий розмір компенсації буде співмірним із перенесеними негативними наслідками. Саме такий розмір моральної шкоди на 11,7 % є більшим від мінімального гарантованого розміру (581 866 грн 67 коп).

Доводи позивача про те, що з урахуванням всіх перенесених ним страждань та їхньої тривалості, з урахуванням значного погіршення його стану здоров`я, він має право на відшкодування шкоди у значно вищому розмірі, а саме у розмірі 1 184 800,00 грн є необґрунтованими, оскільки це не підтверджено належними та допустимими доказами, які б надали суду право суттєво збільшити розмір компенсації. Слід наголосити, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо длярозумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Крім того, повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на територію України, у зв`язку з чим Україна зазнає колосальних фінансових збитків, а фінансування сектору безпеки і оборони на даний час має визначальне значення для Держави Україна, а тому суд вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 650 000,00 грн є справедливою сатисфакцією.

Посилання Тернопільської обласної прокуратури на те, що позивачем не наведено належного обґрунтування спричинення моральної шкоди, суд до уваги не бере, оскільки вказане спростовується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 19 жовтня 2016 року, повідомленням про звільнення затриманого від 19 жовтня 2019 року, листом Голови ради адвокатів Тернопільської області від 24 жовтня 2016 року № 123, адресованим прокурору Тернопільської області, повідомленням про підозру від 19 жовтня 2017 року, повідомленням про зміну раніше повідомленої підозри від 01 листопада 2016 року, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту від 21 жовтня 2016 року, ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області про призначення судового розгляду та обрання запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання від 27 лютого 2017 року.

Разом з тим, слушним на думку суду є посилання у відзиві Державної казначейської служби України про некоректне посилання позивача у прохальній частині позову про стягнення коштів саме з Державного бюджету шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, тому вона є відповідачем у справі в особі відповідних органів.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 4 положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18, на яку заявники покликаються у касаційних скаргах).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16, провадження № 12-110цс18, вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, зазначено, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року в справі № 495/6187/16, від 07 жовтня 2020 року в справі № 569/12383/17, від 29 червня 2022 року в справі № 201/9398/20, від 24.04.2024 року в справі № 711/1765/22 (провадження № 61-4710св23).

Отже, позивач, вимагаючи стягнути на його користь з Державного бюджету шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку компенсації на відшкодування моральної шкоди, заявив вимогу, спрямовану на стягнення з Держави Україна компенсації моральної шкоди, однак сформулював цю вимогу некоректно. Водночас невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів тощо). Протилежний підхід не відповідав би завданням цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України). Така практика є сталою і неодноразово підтверджена в судових рішеннях.

З огляду на викладене, стягнення коштів на відшкодування майнової та моральної шкоди підлягає з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України судовий збір слід компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 12, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 650 000 грн (шістсот п`ятдесят тисяч гривень).

У задоволенні решти вимог відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Державна казначейська служба України, , м. Київ, вул. Бастіонна, 6.

Відповідач: Тернопільська обласна прокуратура, , м. Тернопіль, вул. Листопадова, 4.

Повний текст рішення складено 25.06.2024 року.

Головуючий суддя І. М. Галіян