Номер провадження: 22-ц/813/4363/24
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа - ОСОБА_2 , про скасування арешту з нерухомого майна,

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просив зняти арешт з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ Воронецької О.В. №30141458 від 07 червня 2012 року, реєстраційний номер обтяження 12588936.

Позов обґрунтовано тим, що на виконанні Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ, знаходилось виконавче провадження ЄДРВП НОМЕР_2 про примусове виконання виконавчого листа № 2-2050 від 01 вересня 2010 року Ленінського районного суду м. Полтави, про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , починаючи з 11 червня 2010 року до досягнення дитиною повноліття.

У подальшому виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа № 2-2050 від 01 вересня 2010 року Ленінською районного суду м. Полтави, було повернуто стягувачу 06 травня 2014 року на підставі п.1 ч. 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження".

На час звернення із цим позовом, на виконанні Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , не перебувають.

Тож, позивач вважає, що наявність впродовж тривалого часу нескасованого арешту на належне йому майно, за відсутності відкритого виконавчого провадження, майнових претензій з боку стягувача, а також будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння цим майном.

Позивач також зазначає про відсутність способу захистити свої права іншим шляхом, окрім звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2024 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на обставини якими обґрунтовується позов, вказує про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку суду про закриття провадження у справі, з підстав наведених в оскаржуваному судовому рішенні, тому просить скасувати ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Скаржник, із посиланням на висновки Верховного Суду, зазначає, що на момент звернення до суду із цим позовом про зняття арешту з майна, виконавче провадження було закінчено, матеріали виконавчого провадження в електронній або письмовій формі не збереглись, а він втратив правовий статус боржника, тому є фізичною особою чиї права власності порушувались відділом виконавчої служби через незняття арешту одночасно із закінчення виконавчого провадження.

У судове засідання учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, а отже він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, при примусовому виконанні вимог виконавчого листа №2-2050, виданого 01 вересня 2010 року Ленінським районним судом м. Полтави, про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , починаючи з 11 червня 2010 року до досягнення дитиною повноліття накладено арешт та заборону на майно боржника а саме на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

З відповіді Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 16.11.2023р. убачається, що в подальшому виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа №2-2050, виданого 01 вересня 2010 року Ленінським районним судом м. Полтави, було повернуто стягувачу 06 травня 2014 року на підставі п.1 ч.1 ст.47 Закону «Про виконавче провадження». Виконавчі провадження 2014 року були знищені, а отже надати копію постанови про арешт майна боржника та заборону на його відчуження №30141458 від 07 червня 2012 року не виявляється можливим. Наразі виконавчі провадження у Малиновському відділі державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не перебувають.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2-2050, виданого 01 вересня 2010 року Ленінським районним судом м. Полтави, про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , починаючи з 11 червня 2010 року до досягнення дитиною повноліття, накладено арешт та заборону на майно боржника, а саме на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанцій, встановивши, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, обґрунтованого закрив провадження у справі, врахувавши те, що арешт накладено на майно ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 та у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у № 369/3757/20.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що судом не врахувано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22.12.2012 року у справі № 645/6694/5-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі №645/6694/15, від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, є безпідставними, оскільки у наведених судових рішеннях суд касаційної інстанції розглядав вимоги боржника виконавчого провадження саме в межах скарги на дії державного виконавця.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа - ОСОБА_2 про скасування арешту з нерухомого майна, з вказаних вище підстав.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення вказаного питання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 03 червня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова