Справа № 456/3974/22 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3464/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Матяш С.І.,

з участю - законного представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника позивача - адвоката Гороха В.В., представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Пилипів О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2023 року (повний текст рішення складено 16 листопада 2023 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до Стрийської районної військової адміністрації Львівської області, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на нерухоме майно та визнання права на спадщину у порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

у травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Стрийської районної Ради народних депутатів Львівської області від 23 березня 1995 року за № 36 «Про реєстрацію та оформлення права власності на будинки» в частині оформлення права власності та видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, видане ОСОБА_4 виконавчим комітетом Стрийської районної Ради народних депутатів Львівської області 23 березня 1995 року та зареєстрованого в Стрийському міжміському бюро технічної інвентаризації 03 травня 1995 року за № 42;

- визнати за позивачкою право на спадщину, до складу котрої входить частина домоволодіння по АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності подружжя, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що нині покійні дідусь та бабуся неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за час перебування у період з 1949 року у зареєстрованому шлюбі, зокрема у 1975 році, збудували житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами, у котрому й проживали кожен до дня їх смерті. Враховуючи ту обставину, що вказане домоволодіння збудоване згаданим подружжям за час шлюбу, то таке майно є спільною сумісною власністю згаданого подружжя. Першою із згаданого подружжя померла бабуся ОСОБА_5 , смерть якої настала ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 62 роки, розпорядження на випадок своєї смерті остання не зробила, й після її смерті відкрилася спадщина за законом на частину вказаного домоволодіння, котру у рівних частинах, тобто по кожний, прийняли спадкоємці - чоловік та батько неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 , - ОСОБА_4 , який є їхнім сином. Дідусь неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 76 років, розпорядившись за життя належними йому частинами вказаного домоволодіння на користь іншого свого сина - ОСОБА_7 , склавши 01 жовтня 1998 року відповідний заповіт. Таким чином, право на вказане домоволодіння після смерті подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перейшло до двох їх синів, зокрема до сина ОСОБА_7 - на частини у порядку спадкування за заповітом після смерті батька, а дідуся неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 , - ОСОБА_4 , та до сина ОСОБА_6 - на частину у порядку спадкування за законом після смерті матері, а бабусі неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 , - ОСОБА_5 . Проте, ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 45 років помер старший син згаданого подружжя - ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 44 роки помер молодший син згаданого подружжя - ОСОБА_6 , обоє за життя відповідного розпорядження щодо належних їм прав та обов`язків не зробили. Таким чином, після смерті ОСОБА_6 , який є батьком неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 та, відповідно, чоловіком її законної представниці - ОСОБА_2 , відкрилася спадщина за законом на належну йому частину вказаного домоволодіння, й таку спадщину прийняли як його дружина ОСОБА_2 , так і їх дочка ОСОБА_1 . Проте, оформити своє право на спадщину після смерті батька ОСОБА_6 неповнолітня позивачка ОСОБА_1 не може, оскільки таке її право, як і право її матері ОСОБА_2 , не визнається Стрийською районною військовою адміністрацією Львівської області, яка є правонаступником виконавчого комітету Стрийської районної Ради народних депутатів Львівської області, та оспорюється відповідачкою ОСОБА_3 , яка є спадкоємицею частин вказаного домоволодіння після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 , оскільки остання вважає, що успадкувала вказане домоволодіння не лише у наведеній частині, а в цілому. Це пов`язано з тим, що дідусь неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 за життя, проте вже після смерті своєї дружини, а бабусі неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 , - ОСОБА_5 , зокрема у 1995 році, оформив усі права на вказане домоволодіння виключно на себе, не врахувавши частку сина, а батька неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 , - ОСОБА_6 у вказаному домоволодінні, про що отримав свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, котре було видане виконавчим комітетом Стрийської районної Ради народних депутатів Львівської області 23 березня 1995 року на підставі рішення виконавчого комітету Стрийської районної Ради народних депутатів Львівської області від 23 березня 1995 року за № 36 «Про реєстрацію та оформлення права власності на будинки», після чого зареєстроване в Стрийському міжміському бюро технічної інвентаризації 03 травня 1995 року за № 42. Неповнолітня позивачка ОСОБА_1 вважає такі акти незаконними, виходячи з того, що вони прийняті та видані відповідно за відсутності документів, котрі б підтверджували належність вказаного домоволодіння її дідусеві ОСОБА_4 одноосібно, як і за відсутності необхідного на той час мотивованого висновку Стрийського міжміського бюро технічної інвентаризації про це. За таких обставин, житлове приміщення у вказаному домоволодінні є єдиним наявним у позивачки житлом.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог неповнолітньої ОСОБА_1 , інтереси якої за законом представляє ОСОБА_2 до Стрийської районної військової адміністрації Львівської області та ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на нерухоме майно та визнання права на спадщину у порядку спадкування за законом відмовлено у повному обсязі.

Компенсовано ОСОБА_3 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 5 000 грн 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 як законний представник ОСОБА_2 , подавши у листопаді 2023 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не застосовано статті 22 та 28 КпШС України (в редакції чинній станом на 1975 рік), який підлягав застосуванню. При цьому, не врахував суд висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц. У цьому зв`язку, поза увагою суду залишилось те, що позивачкою надано докази набуття подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спірного будинку за час шлюбу, тобто у спільну сумісну власність, що також підтверджує незаконність оформлення права одноосібно на ОСОБА_4 на це будинок, після смерті ОСОБА_5 , а не належну останній частку в такому майні, всупереч положенням частини першої статті 112 ЦК Української РСР, яку окрім самого ОСОБА_4 була успадкована іншим спадкоємцем, її сином - ОСОБА_6 в силу прямої вказівки в законі, адже такий був зареєстрований та проживав за однією адресою з покійною ОСОБА_5 , однак за свого життя не зареєстрував за собою право власності на таке майно. При цьому, суд не надав оцінки таким доказам всупереч правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 759/6909/18 та від 16 грудня 2020 року у справі № 520/2486/19, за якими: «звільнення від доказування, закріплене у частині четвертій статті 78 КАС України, не має абсолютного характеру і не може сприйматись судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Так само суди не можуть посилатись при мотивуванні рішень і на відсутність в іншому судовому рішенні, що набрало законної сили, дослідження судами певних обставин. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу». Вирішення справи, у разі набрання оскаржуваним рішенням законної сили, позбавить неповнолітню позивачку власного житла, та надасть відповідачці можливість набути третє житло, що не відповідатиме принципу пропорційності. Оскаржуваним рішенням також може бути спричинена шкода державі Україна, адже суд судові витрати на користь відповідачки компенсував за рахунок державного бюджету.

В січні 2024 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_8 , в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що, виходячи з фактичних обставин даної справи, ОСОБА_6 знав про видачу оспорюваного позивачем свідоцтва, виданого його батьку, починаючи з березня 1995 року, однак до дня своє смерті його не оскаржував, так як визнавав його законність. Тобто, у спадкову масу після смерті ОСОБА_6 не увійшло ні право власності на частки в будинку, оскільки таке останній за життя не набув, ні право на оскарження свідоцтва, виданого його батьку - ОСОБА_4 . Вказує, що обставини щодо спірної спадщини неодноразово з`ясовувались судами в межах розгляду інших справ, зокрема справ № 456/4192/19 та №456/2979/21. Вказує і на те, що рішення органів місцевого самоврядування, які передували видачі оспорюваного свідоцтва, вичерпали свою дію їх виконанням

Від Стрийської районної військової адміністрації Львівської області відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 24 березня 1995 року на підставі рішення виконкому Стрийської районної Ради народних депутатів від 23 березня 1995 року № 36 видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від, яким посвідчено ОСОБА_4 право особистої власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Пунктом 1 рішення виконавчого комітету Стрийської районної Ради народних депутатів від 23 березня 1995 року № 36 вирішено оформити право власності та видати свідоцтва про власність окремим громадянам на житлові будинки в селах району згідно з додатком № 1.

У додатку № 1 до вказаного рішення зазначено список громадян, яким оформляється право власності на житлові будинки в селах району і видається свідоцтво про це. Під номером 12 у вказаному списку значиться ОСОБА_4 .

Рішенням виконавчого комітету Стрийської районної ради депутатів трудящих від 05 квітня 1973 року № 111 «Про відведення земельної ділянки під житлове будівництво гр. ОСОБА_4 в селі Йосиповичі» затверджено відведення земельної ділянки та надано право на проведення житлового будівництва гр. ОСОБА_4 в селі Йосиповичі в розмірі 0,08 га за рахунок земель фактичного користування.

Вищевказаний житловий будинок побудований в 1975 році господарським способом та є придатним для проживання і не є самочинним будівництвом.

З Витягу з погосподарської книги с. Йосиповичі станом на 1991-1995 роки, виданого Йосиповицькою сільською радою 16 жовтня 2019 року №500, вбачається, що станом на 13 лютого 1993 року домогосподарство за № НОМЕР_1 , яке відносилось до категорії «колгоспний двір», рахувалося за його членами: ОСОБА_4 (голова двору), ОСОБА_9 (дружина), ОСОБА_6 (син).

До складу колгоспного двору входив житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами 1975 року побудови, що розташований на земельній ділянці площею 0,08 га, яка перебувала в спільному користуванні його членів.

Факт належності даного нерухомого майна до колгоспного двору також підтверджується завіреною копією сторінки з погосподарської книги с. Йосиповичі станом на 1991-1995 роки на домогосподарство о/р № НОМЕР_2 .

Згідно з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 0 від 19 жовтня 2016 року виконавчим комітетом Йосиповицької сільської ради Стрийського району Львівської області 12 листопада 1949 року складено актовий запис № 7 про реєстрацію шлюбу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 . Згідно довідки Йосиповицької сільської ради Стрийського району від 16 жовтня 2019 року № 496 ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , була однією ж і тією особою і доводилась дружиною ОСОБА_4 та матір`ю ОСОБА_6 .

ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 та сином ОСОБА_6 , та за життя у Йосиповицькій сільській раді Стрийського району Львівської області заповіту не складала.

Свідоцтвами про народження підтверджується, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 .

Згідно із заповітом, посвідченим секретарем виконкому Йосиповицької сільської ради Шановською В.М. 01 жовтня 1998 року, ОСОБА_4 заповів все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті та на що він за законом матиме право, своєму синові - ОСОБА_7 .

Згідно з довідкою № 821 від 22 червня 2021 року, виданою старостою сіл Дашава, Олексичі, Гайдучина, Щасливе, Йосиповичі, Загірне ОСОБА_11 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 до дня смерті перебували у шлюбі та були співвласниками майна набутого в шлюбі, а саме, житлового будинку АДРЕСА_1 , який побудований у 1975 році.

Рідний брат ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , не прийняв спадщини за законом після смерті своїх батьків, адже вибув з спірного домогосподарства в 1980 році у зв`язку із вселенням разом із своєю дружиною ОСОБА_3 до новозбудованого житлового будинку по АДРЕСА_2 і повернувся до їхнього домогосподарства 05 жовтня 1998 року.

08 грудня 1998 року ОСОБА_7 звернувся до Стрийської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

З матеріалів спадкової справи № 486/2000, заведеної Стрийською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_7 , вбачається, що 17 серпня 2000 року ОСОБА_3 звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом та видачу свідоцтва про право на спадщину.

В матеріалах спадкової справи № 486/2000 наявні заяви доньок ОСОБА_7 - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 про відмову повністю від частки, яка б належала їм у спадковому майні на користь їхньої матері ОСОБА_3 .

Також встановлено, що 12 лютого 1998 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

Свідоцтвом про народження підтверджується, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_2 та батько її дочки ОСОБА_16 , ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 на день своєї смерті постійно проживав у житловому будинку АДРЕСА_1 разом з дружиною - ОСОБА_2 та дочкою - ОСОБА_1 . За життя заповіту у Йосиповицькій сільській раді Стрийського району Львівської області не складав.

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась із заявою в Стрийську державну нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , на підставі чого було заведено спадкову справу № 635/2015.

Листом Стрийської державної нотаріальної контори № 154/01-21 від 01 лютого 2016 року повідомлено ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені малолітньої доньки ОСОБА_1 , у відповідь на її заяву № 635 від 01 лютого 2016 року про видачу свідоцтва про право на спадщину, що у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, який підтверджує належність ОСОБА_6 будинку АДРЕСА_1 , свідоцтво про право на спадщину не може бути видане.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки за нині покійною бабусею неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 не був визначений розмір частки у праві спільної сумісної власності їх з чоловіком, а нині покійним дідусем неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , подружжя на домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 , як і не встановлено, що нині покійний батько неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_6 за життя прийняв, проте не оформив спадщину після смерті матері ОСОБА_5 у вигляді частини вказаного домоволодіння, то, відповідно, й не має підстав стверджувати про наявність у неповнолітньої позивачки ОСОБА_1 , як дочки зазначеного спадкодавця, права на цю спадщину після його смерті, та, відповідно, про порушення та/чи невизнання такого її майнового та/чи житлового права.

Проте з такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з такого.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно з пунктом 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (абзац перший пункту 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України).

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18).

На час будівництва спірного житлового будинку, видачі на нього оспорюваного свідоцтва про право власності, смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також ОСОБА_7 , тобто до відносин власності на будинок, а також щодо спадкування цього майна застосуванню підлягають норми ЦК Української РСР та КпШС України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Судовими рішеннями у справі № 456/4192/19 встановлено, що оскільки ОСОБА_4 не працював у колгоспі та не був його членом, а його дружина ОСОБА_5 була членом колгоспу та працювала у ньому з 01 січня 1950 року по 31 грудня 1989 року, тому були наявні підстави для віднесення будинковолодіння до суспільної групи «колгоспний двір». Разом із тим, з 1990 року ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 не відносились до працюючих членів колгоспу, а тому з 1990 року спірне господарство втратило статус колгоспного двору. Таким чином відсутні підстави для застосування положень статей 120, 123, ЦК УРСР до спірного домоволодіння.

Відповідно до статті 112 ЦК Української РСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності, зокрема, двом або кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Оскільки спірний житловий будинок було побудовано за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , то він був спільною сумісною власністю цього подружжя, і виходячи з презумпції спільності права власності на майно подружжя незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воно було зареєстровано, в тому числі в подальшому, належав їм у рівних частках, тобто по кожному.

Незважаючи на спільне проживання ОСОБА_6 зі своїми батьками, з огляду на те, що спірне майно не може вважатися майном колгоспного двору, ОСОБА_6 не належала будь-яка частка в такому майні.

Відтак, з`ясуванню підлягають обставини прийняття або неприйняття ОСОБА_6 спадщини після смерті своєї матері, а саме, належної їй частки в спірному будинку в розмірі .

Згідно із статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12 зроблено висновок, що «відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями статей 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину».

Згідно з пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що передбачений статтею 549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку.

У своїй постанові від 25 березня 2020 року Верховний Суд за результатами розгляду справи № 305/235/17 прийшов до висновку про те, що «під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем».

Встановлено, що позивач за допомогою належних та допустимих доказів довела факт вступу у володіння спадковим майном своїм покійним чоловіком після смерті його матері, оскільки хоч із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса протягом шестимісячного строку після відкриття спадщини він не зверталася, однак мав зареєстроване місце проживання за адресою спірного будинковолодіння та постійно проживав там на час смерті спадкодавця і до дня своєї смерті, тобто користувався ним як житлом, ніс витрати по його утриманню. Також судом встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв, на той час ще живий, її чоловік ОСОБА_4 , у той час як їхній другий син - ОСОБА_7 спадщину після смерті матері не прийняв, адже повернувся до спірного домогосподарства ІНФОРМАЦІЯ_7 , тобто після смерті ОСОБА_5 , а з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, не звертався.

Згідно з частинами першою, другою статті 524 ЦК Української РСР (чинного на момент складення заповіту та смерті ОСОБА_4 ) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом (стаття 534 ЦК Української РСР).

Тобто, заповідач, зокрема, має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати в майбутньому, та є такими, що належать йому на момент відкриття спадщини.

За обставинами даної справи, враховуючи, що на момент смерті ОСОБА_4 йому не належало одноосібно право власності на спірний будинок, заповітом, складеним ним на користь ОСОБА_7 , охоплено лише частки в такому майні (1/2 (частка ОСОБА_4 ) + (частка ОСОБА_5 ), адже була успадкована ОСОБА_6 .

Відтак, ОСОБА_7 а в подальшому і його спадкоємці, могли спадкувати лише частку у розмірі у спірному будинку, а не цілий будинок.

Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (стаття 560 ЦК Української РСР).

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 466/1403/20 (провадження № 61-10035св22) зазначено, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право».

Незвернення спадкоємця до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права власності на спадкове майно (див. постанову Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №631/1153/13-ц (провадження № 61-26750св18)).

З огляду на час смерті ОСОБА_6 , відносини щодо спадкування його майна врегульовано положеннями ЦК України.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною першою статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається її спадщина. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Згідно із частиною першою статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як передбачено частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 , які прийняли спадщину є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Обставини щодо прийняття ними спадщини відповідачами не спростовані.

З огляду на те, що ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_17 , незважаючи на неоформлення такої після смерті останньої, а позивачі вважаться такими, що прийняли цю спадщину після смерті ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що не порушуються їхні спадкові права.

У цьому зв`язку, колегія суддів не може погодитись з мотивами оскаржуваного рішення, а також обґрунтуваннями відзиву на апеляційну скаргу щодо встановлення факту неприйняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_17 . преюдиційними рішеннями у справах № 456/4192/19 та № 456/2979/21, адже правовідносини, предмет та підстава позову у цих справах, та у справі, що переглядається не є подібними, а також у згаданих справах не встановлені обставини, які б не були спростовані позивачем у переглядуваній справі у вказаній частині.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи наведене, з огляду на те, що ОСОБА_2 незважаючи на те, що є спадкоємцем першої черги після смерті свого чоловіка, не просила суд визнати за собою право власності на спадкове майно в порядку спадкування, таке слід визнати за ОСОБА_1 , згідно із заявленими позовними вимогами.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 11 цього Кодексу у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21 (провадження № 12-32гс22) викладено такі висновки:

«8.13. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору оренди, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39) та від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження №14-206цс21).

8.14. Велика Палата Верховного Суду уже зазначала, що під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом або про визнання недійсним договору), не допускається відмова в позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 109))».

З огляду на те, що рішення органу місцевого самоврядування від 23 березня 1995 року за № 36, хоча і виконано у спосіб видачі ОСОБА_4 свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, проте такі прийнято (видано) незаконно, адже останній не був одноосібним власником такого майна, враховуючи його смерть, а також можливість захисту порушених прав позивача у спосіб визнання за ним в судовому порядку права власності на таке майно в порядку спадкування, колегія суддів вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва, слід відмовити через неефективність обраного позивачем способу захисту.

Оскільки в задоволенні даних позовних вимог відмолено по суті з підстав обрання неефективного способу захисту, колегія суддів не убачає підстав для аналізу аргументів відзиву на апеляційну скаргу щодо дотримання строків позовної давності у цих відносинах, а також не успадкування позивачкою права на оспорення даних рішень (документів), як доводів щодо безпідставності пред`явлення цих вимог.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, ухвали нове про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10 листопада 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Стрийської районної військової адміністрації Львівської області, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на нерухоме майно та визнання права на спадщину у порядку спадкування задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право на частини домоволодіння по АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 червня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич