Справа № 604/5/24
Провадження № 2/604/95/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Сташківа Н.Б.,

за участю секретаря судового засідання Костів О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в селищі Підволочськ матеріали цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2023 року АТ «АКЦЕНТ-БАНК» звернулось до Підволочиського районного суду Тернопільської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в сумі 65121,59 грн. та судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 12 листопада 2013 року ОСОБА_1 приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в «А-Банку» з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку. На підставі вказаної анкети-заяви відповідачем було ініційовано встановлення кредитного ліміту на її банківський рахунок та отримання платіжної картки як засобу доступу до зазначеного рахунку. Відповідачу було надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку.Своїм підписом у Анкеті-заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає договір про надання банківських послуг. На підставі укладеного Договору, відповідачу надано кредит у розмірі, відповідно до умов договору. Таким чином АT «А-Банк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 25 жовтня 2023 року має заборгованість у загальному розмірі 65121,59 грн., з яких: 11577,11 грн. - заборгованість за кредитом та 53544,48 грн. - штрафи. Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідачка продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ «А-Банк», просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Підволочиського районного суду Тернопільської області від 04 січня 2024 року було відкрито провадження у вказаній справі та призначено до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, в поданій позовній заяві просив проводити розгляд справи без його участі, в порядку спрощеного позовного провадження, не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Братівник І.В. в судове засідання не звився, до початку розгляду справи по суті, надав Відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що між ОСОБА_1 та АТ «Акцент Банк» кредитний договір не укладався, позивачем не додано до позовної заяви даного роду правочину. Відповідач не звертався із заявою до позивача з проханням встановлення (надання) відкритої кредитної лінії, між сторонами не погоджувався розмір кредитування, порядок використання платіжної картки, строк договору та інші його істотні умови. Позивач не надав доказів, що ОСОБА_1 отримала платіжну картку та використовувала її. Крім того підпис, що проставлено на Анкеті-Заяві від 31 серпня 2011 року не належить відповідачу, а сама Анкета-Заява від 31 серпня 2011 року не може вважатись доказом укладення між сторонами кредитного договору, оскільки не містить істотних умов даного правочину. Крім того, не може прийматись судом до уваги також довідка за картами та довідка за лімітами, оскільки ці докази не дають підстав вважати доведеною ту обставину, що ОСОБА_1 дійсно отримала платіжну картку, погодила з позивачем встановлення кредитного ліміту та в подальшому узгоджувала з банком зміну розміру кредитного ліміту. Оскільки кредитний договір між сторонами не укладався, з Умовами та правилами надання банківських послуг у АТ «Акцент Банк» та Тарифами користування кредитною карткою «Універсальна», Універсальна GOLD» позивач відповідача не ознайомив, та не видавав платіжної картки, позовні вимоги АТ «Акцент Банк» не підлягають задоволенню як в частині стягнення 11577,11 грн. заборгованості за кредитом, так і стягнення 53544,48 грн. заборгованості за штрафами у зв`язку з недоведеністю обставин справи, а які посилається позивач та їх безпідставністю.

Крім того представник відповідача вказав, що грошові вимоги до відповідача нараховані банком до 02 січня 2021 року заявлені поза межами строків позовної давності та не підлягають задоволенню.

У зв`язку з наведеним просив відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача судові витрати.

27 лютого 2024 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, згідно якої вказав, що відповідачка в Анкеті-Заяві про приєднання Умов і Правил надання банківських послуг в «А-Банку» підтвердила під розпис факт ознайомлення з умовами і правилами надання банківських послуг та зобов`язалась в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка користувалась кредитом, а значить ознайомилась з умовами і правилами надання банківських послуг в «А-Банку» і погодилась ними, оскільки даний кредитний договір є договором оферти. Банком було встановлено кредитний ліміт на платіжну картку відповідачки, а заборгованість виникла в результаті витрачання кредитних коштів, встановлення кредитного ліміту є лише можливістю їх використання, а не обов`язком клієнта.

Щодо строку позовної давності, представник позивача зазначив, що відповідачка здійснила останній платіж за даним кредитом 22 травня 2022 року в розмірі 257,73 грн., чим перервала перебіг строку позовної давності, тому посилання відповідача на пропуск строків позовної давності є безпідставним.

Крім того з приводу понесених відповідачкою судових витрат на правову допомогу представник позивача, вказав, що відповідачем при наданні суду відзиву на позов не додано договору про надання правових послуг, акту виконаних робіт, квитанції про сплату послуг та не надано копії таких документів позивачу, що є порушенням обов`язку встановленого цивільним процесуальним законодавством, у зв`язку з чим просив задовольнити заявлені позовні вимоги.

28 лютого 2024 року до суду надійшла заява представника відповідачки адвоката Братівника І.В., згідно якої він вказав, що посилання позивача у відзиві на позов про сплату нібито відповідачем 22 травня 2022 року суми в розмірі 257,73 грн. не заслуговують на увагу, оскільки дана сума відповідачем не оплачувалась і на момент зарахування вказаної суми строк позовної давності сплив, оскільки останній платіж було вчинено 27 березня 2016 року і дії, вчинені після спливу такого строку не свідчать про його переривання. У зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, враховуючи згоду сторін про розгляд справи за їх відсутності, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст.279 ЦПК України.

Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.

Судом встановлено, що Акціонерне товариство «Акцент - Банк» є правонаступником прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк», у зв`язку зі зміною організаційно - правової форми та назви, відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 25 квітня 2018 року, що підтверджується випискою з ЄДР та статутом.

Як вбачається з матеріалів справи 31 серпня 2011 року ОСОБА_1 підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів.

Суд не бере до уваги пояснення представника з приводу того що підпис в анкеті-заяві від 31 серпня 2011 року не належить відповідачу, оскільки Анкета-заява містить докладну інформацію щодо особи ОСОБА_1 , зокрема, дату її народження, індивідуальний податковий номер, серію, номер паспорта і дату його видачі, адресу проживання, номер мобільного телефону, а також соціальний статус, джерело та розмір доходу. В анкеті-заяві містяться відповідні сторінки паспорта, які завірені та надані до анкети. Жодних доказів того, що відповідачка має інший підпис чи того що цей підпис вчинено не нею, суду не надано.

Зі змісту даної Анкети-заяви вбачається що ОСОБА_1 висловила свою згоду на те, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розміщеними на офіційному сайті А-банку та складає між нею та банком договір про надання банківських послуг також заяви містить загальну інформацію про відповідачку.

Позивачем додано до позову Витяг з Умов та правил надання банківських послуги у ПАТ «Акцент-Банк» розміщеного на сайті банку https://a-bank.com.ua/terms в розділі «Умови та правила», який Відповідачем не підписаний.

Позивач також надав до позову Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна», «УніверсальнаGOLD», який також відповідачем не підписаний.

Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 25 жовтня 2023 року Відповідач за кредитним договором № б/н від 12 листопада 2013 року має заборгованість у розмірі 65121 гривня 59 копійок, яка складається з заборгованість за кредитом у розмірі 11577 гривень 11 копійок та заборгованість за штрафами у розмірі 53544 гривні 48 копійок.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.ст.10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст.ст.76-83 ЦПК України- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п.1 ч.2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до вимог ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Згідно з вимогами п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати своїх умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У ході судового розгляду встановлено, що надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Акцент-Банку, окрім підпису від імені ОСОБА_1 , не містить даних якою послугою мала намір скористатись позичальниця та яку картку просила оформити на своє ім`я, не містить зазначений бажаний кредитний ліміт, а також, який саме вид платіжної картки банком було видано відповідачці і відповідно до її заяви, її номеру, строку дії та який кредитний ліміт їй було встановлено; не містить істотних умов договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше). Доданий до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Акцент-Банку не підписано позичальником.

Умови та Правила надання банківських послуг, які не містять підпису відповідачки та не мають дати їх складання позивачем, у судовій практиці застосування ст.207 ЦК України за висновками Верховного Суду України в постанові №6-16цс15 від 11 березня 2015 року не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки такий документ не може без сумнівів підтверджувати, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву-анкету.

За офіційним тлумаченням частини четвертої статті 42 Конституції України в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин і свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, з огляду на що споживач послуг банку приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений, а банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Відповідно, суд відхиляє аргументи позивача про застереження у заяві-анкеті перед місцем її підписання відповідачем, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, правилами користування, загальними умовами обслуговування і кредитування, становить між сторонами договір банківських послуг, внаслідок їх явної неприйнятності з огляду на усталену судову практику застосування ст.ст.207,634 ЦК України за висновками Великої палати Верховного Суду, викладеними 03 липня 2019 року у постанові № 14-131цс19, про неприпустимість покладання на слабшу сторону - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.

За відсутності в заяві-анкеті домовленості сторін про сплату процентів, комісій, пені та штрафів за несвоєчасне повернення кредиту надані позивачем банком витяги з тарифів і умов, які не містять підпису відповідача, в судовій практиці застосування ст.ст.633,634 ЦК України за висновками Великої палати Верховного Суду у зазначеній постанові № 14-31цс19 не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не можуть підтверджувати вказаних обставин.

Враховуючи поділ умов договору щодо процентів та неустойки відповідно до ст.628ЦК України на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі), у з`ясованих судом обставинах відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення строків виконання, а також ціну договору в формі сплати комісій та в тому розмірі процентів, яких по суду відшукує позивач саме у цій справі.

У заяві позичальника від 31 серпня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за штрафні санкції за прострочення виплати користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг про умови кредитування з використанням кредитки А-Банку «Універсальна» (Тарифи А-Банку) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими умовами кредитування з використанням кредитки А-Банку «Універсальна» (Тарифами А-Банку) та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку як невід`ємними частинами спірного договору погодилась відповідачка, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.а-bank.com.ua) могли неодноразово змінюватися самим банкам в період - з часу виникнення спірних правовідносин (31 серпня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 грудня 2023 року), тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Тарифи та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису відповідача, який мав би засвідчити його згоду із запропонованими умовами.

На підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідача, АТ «Акцент-Банк» надало суду копію анкети-заяви відповідача від 31 серпня 2011 року, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Акцент-Банку, витяг з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна» та «Універсальна GOLD», розрахунок заборгованості, копію паспорта відповідача, довідку за лімітами, довідку за картками; виписка по рахунку за період з 12 листопада 2013 року по 25 жовтня 2023 року.

Разом з тим, вказані документи не підтверджують умов кредитування та розміру заборгованості за договором.

Як вбачається з матеріалів справи, ні витяг з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна» та «Універсальна GOLD», ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Акцент-Банку не містять підпису ОСОБА_1 .

Анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача ОСОБА_1 , її контактну інформацію, проте не містять даних про умови кредитування, у ній відсутні відмітки про те, яку картку відповідач просив видати.

Суд звертає увагу на те, що Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна» та «Універсальна GOLD» не є документом, котрий може підтверджувати умови кредитування, оскільки у вказаному документі передбачено умови кредитування для кредитних карток «Універсальна» та «Універсальна GOLD», проте, з його змісту не вбачається умови якої саме кредитної картки погоджувалися з Відповідачем.

Крім того, Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна» та «Універсальна GOLD» не підтверджує домовленості між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 про істотні умови кредитного договору, оскільки містить узагальнену інформацію про умови кредитування, але не містить даних щодо фактичного ліміту, річної процентної ставки тощо.

Таким чином, даний документ неможливо визнати належним доказом досягнення між сторонами кредитного договору конкретних умов стосовно розміру відсоткової ставки за користування кредитом та неустойки за порушення зобов`язання, оскільки наявна у ньому інформація є попередньою та містить два типи кредитного продукту без зазначення, який саме з них обирає позичальник.

Згідно з вимогами ст.1 Закону України «Про платіжні системи», платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для лініювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Тобто, використання платіжної картки можливе лише за наявності відкритого рахунку.

Як вбачається з довідки за катками, ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) відкрито рахунок НОМЕР_2 та видано наступні картки: № НОМЕР_3 , строком дії до листопада 2015 року.

Як вбачається з довідки за лімітами та виписку по рахунку НОМЕР_4 на ім`я клієнта ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_5 за період з 12 листопада 2013 року по 23 жовтня 2023року, 12 жовтня 2015 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 12400,00 грн., який двічі зменшувався, 30 липня 2016 року до 11580,00 грн. та 20 грудня 2017 року до 11600 грн., а останнє поповнення Відповідачем цього рахунку на суму 1198 грн. відбулося 27 березня 2016 року, що було визнано представником відповідача.

Судом встановлено, що заборгованість за поточним тілом кредиту відсутня, і складає 0,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (колонка № 3 розрахунку).

Тіло кредиту це сума, яку позичальник фактично отримує на руки. У неї входить тільки основний борг. Прострочене тіло кредиту є сумою яку позичальник не повернув. У анкеті-заяві позичальника плата за прострочене тіло кредиту не визначена, крім того, в матеріалах справі відсутні докази можливості його нарахування.

Отже, суд зауважує про безпідставність вимог про стягнення простроченого тіла кредиту через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті в анкеті - заяві від 31 серпня 2011 року, оскільки тіло кредиту і прострочене тіло кредиту не є тотожними поняттями.

Прострочена кредитна заборгованість це частина поточного тіла кредиту, яка на конкретну календарну дату стає простроченою. Однак для того, щоб вважати частину поточного тіла кредиту простроченою, умовами та правилами кредитного продукту повинно бути чітко визначено пільговий період кредитування, умови та порядок нарахування простроченої заборгованості. Однак матеріали справи не містять доказів того, що споживач був обізнаний про те, що кредитна заборгованість за поточним тілом кредиту може бути винесена на прострочку.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19-ц (провадження № 61-10096св20), від 04 листопада 2020 року у справі №720/1394/19 (провадження № 61-8855св20).

Таким чином, матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 за кредитним договором кредитних коштів в заявленому у позовній заяві розмірі основного кредиту 11577,11 грн.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч.1 ст.261 ЦК України).

Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14.

Суд не погоджується з доводами представника позивача про переривання строку позовної давності 22 травня 2022 року, шляхом проведення відповідачкою переказу на картку коштів в загальній сумі 257,73 грн., оскільки суду не надано жодних доказів того що вказані кошти були призначені саме на погашення кредитної заборгованості чи факту того що такі кошти взагалі були внесені саме відповідачкою.

Суд, також враховує, що після закінчення строку дії картки №397307, а саме після листопада 2015 року, нова картка в рамках кредитного договору б/н ОСОБА_1 не видавалась та не продовжувалась дія останньої, оскільки доказів на продовження дії картки позивачем до суду не надано.

Згідно довідки за картками на ім`я ОСОБА_1 була видана картка № НОМЕР_3 , строком дії до листопада 2015 року, як вбачається з виписки по рахунку наданої позивачем, за період з 12 листопада 2013 року по 25 жовтня 2023 року, останнє поповнення Відповідачем цього рахунку на суму 1198 грн. відбулося 27 березня 2016 року, що було визнано представником відповідача. Таким чином перебіг позовної давності було перервано вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, а отже початком перебігу строку позовної давності слід вважати 27 березня 2016 року. В той час як з позовною заявою позивач звернувся до суду 20 грудня 2023 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач.

За змістом частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

У разі неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що останній платіж у рахунок погашення кредитної заборгованості було здійснено Відповідачем 27 березня 2016 року, тому з цього часу банк міг довідатися про порушення своїх прав, крім того строк кредитної картки закінчився до листопада 2015 року, проте із позовом до суду банк звернувся лише 20 грудня 2023 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявила сторона спору. Строк позовної давності умовами кредитного договору не збільшувався, а тому й підстави для задоволення позовних вимог відсутні, таким чином суд приходить до висновку про необхідність застосувати правила загальної позовної давності у три роки, передбаченої статтею 257 ЦК України та відмовити у задоволенні позову АТ «Акцент - Банк» у зв`язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 12 листопада 2013 року (така дата кредитного договору неодноразово вказується самим позивачем, хоча датою підписання анкети-заяви вказано 31 серпня 2011 року), через що підстави для задоволення позову відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України визначено, що до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається із матеріалів справи, 30 січня 2024 року представник відповідачки - адвокат Братівник І.В. направив до суду відзив на позовну заяву, у відзиві був зазначений попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат і вказано, що відповідачка очікує понести витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги. Орієнтовний розрахунок судових витрат складає 17768,00 гривень.

До матеріалів справи позивачем додано копію витягу з договору про надання правової допомоги від 18 січня 2023 року.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у звязку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно вимог ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи та до матеріалів справи позивачем додано копію договору про надання правової допомоги від 18 грудня 2023 року.

Із змісту вказаного договору про надання правової допомоги вбачається, що такий укладено між ОСОБА_1 та адвокатом Братівником Ігорем Васильовичем та згідно якого адвокат зобов`язується надавати правову допомогу здійснюючи представництво інтересів клієнта у судових органах України будь якої ланки з усіма необхідними повноваженнями, які надано законом позивачеві; пред`являти від імені клієнта та у його інтересах відповідні позови та інше.

Однак, відповідачка та її представник не надали суду детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Неподання стороною на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку - детального опису робіт (надання послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правової допомоги позбавляє іншу сторону можливості спростувати ймовірну не співмірність витрат на професійну правничу допомогу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

За таких обставин, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з порушенням відповідачем порядку, встановленому у ч.8 ст.141 ЦПК України щодо подання заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Керуючись вимогами ст.ст.526-530,533,536,598,610-615,624-626,638-643, 1046-1056 ЦК України, ст.ст.12,13,81,141,247,259,263-265,274,279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити у повному обсязі.

В задоволенні клопотання представника відповідачки про стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.Б. Сташків