Справа №504/393/24
Провадження №2/504/1447/24
Комінтернівський районний суд Одеської області
24.06.2024смт. Доброслав
Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - Барвенко В.К.,
секретаря- Завади Ю.А., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,-
ВСТАНОВИВ:
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , і просила суд усунути відповідача від права на спадкування за законом спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На обгрунтування своїх вимог позивачка стверджує, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є сестрами, та доньками померлої ОСОБА_3 .
Як стверджує позивачка, в останні роки, та особливо у рік перед смертю, ОСОБА_3 була у дуже важкому стані здоров`я, потребувала стороннього догляду і була у безпорадному стані.
Проте, відповідач наміру доглядати за ОСОБА_3 не мала, допомогу матері не надавала, ліки не купляла, та не займалась організацією поховання та фінансуванням ритуалу.
Більш того, як стверджує позивачка, ОСОБА_2 фактично не проживала за місцем своєї реєстрації, виїхала за межі країни, відносин з матір`ю не підтримувала.
Як стверджує позивачка, ОСОБА_3 зверталась до своєї доньки ОСОБА_2 письмово із проханням надати їй допомогу та утримання, проте її звернення залишились без відповіді відповідачки.
Позивачка стверджує, що саме вона доглядала матір, лікувала та утримувала її, перебувала весь час з нею у лікарні доглядаючи матір.
Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняла позивачка.
Проте отримати свідоцтво про право на спадщину за законом вона не має можливості, оскільки нотаріус відмовив у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відповідачка на момент смерті ОСОБА_3 була зареєстрована зі спадкодавицею за однією адресою, відтак, як вказує нотаріус, є такою, що прийняла спадщину за законом.
На цих підставах позивачка вважала, що відповідач не має жодних законних та моральних підстав успадковувати спадщину, і має бути усунута від права на спадкування за законом відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України.
В судовому засіданні позивач, представник позивача адвокат Цибульська Г.В. підтримали вимоги позову, просили його задовольнити з викладених у ньому підстав.
Відповідач ОСОБА_2 сповіщалась судом за місцем свого реєстраційного обліку, за адресою реєстрації відсутня, про що свідчать зворотні поштові повідомлення.
В судовому засіданні судом поставлено питання про можливість розгляду справи у заочному порядку за наявними у справі доказами, про що заперечень з боку позивача не надходило.
Суд протокольно ухвалив розглядати справу у заочному порядку.
Вислухавши позивачку та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:
Предметом спору по даній справі є спадкові правовідносини до майна ОСОБА_3 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема можливість усунення спадкоємця ОСОБА_2 (доньки спадкодавеці) від права на спадкування за законом.
Судом встановлено, а сторонами не заперечувалось в судовому засіданні, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є сестрами, та доньками померлої ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 виданого 01.07.2023 року Доброславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а/з про смерть 1325.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина.
У відповідності до ч. 5 ст. 1224 ЦК України усунення спадкоємця за рішенням суду від права на спадкування за законом можливе, якщо буде встановлено, що він ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Виходячи зі змісту зазначеної норми права, суд при вирішенні такої справи повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
На думку суду, позивач не довела суду того, що вона сама або спадкодавець ОСОБА_3 зверталися до відповідачки за допомогою хворій матері, а їм було відмовлено.
Даний факт суд вважає істотним.
Зокрема, суд критично ставиться до наданих позивачкою поштових документів (описк вкладення) про відправлення на адресу ОСОБА_2 спадкодавицею ОСОБА_3 листів, оскільки не доведено, якого саме змісту були ці самі листи.
Окрім того, важливим є сукупність фактів, що померла потребувала допомоги саме від відповідачки, а та, в свою чергу, мала можливість надати допомогу, однак не вчиняла необхідних дій.
Тобто, у справі відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_2 мала можливість надати матері допомогу, але не бажала таку допомогу надати, у ухилилась від цього.
Суд нагадує, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при розгляді справ даної категорії суду слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги та свідомого невиконання цього обов`язку. Ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, якої він потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Окрім цього суд вважає, що медичні документи та посилання на те, що спадкодавець за життя був важкохворим, не підтверджує його знаходження в безпорадному стані, тому що безпорадний стан, в даному випадку, це оціночне правове, а не медичне поняття.
Тим більше, в жодному з витребуваних судом медичних документів та наданих позивачкою доказів не йдеться про те, що ОСОБА_3 була у безпорадному стані і потребувала сторонньої допомоги.
Так, відповідно до наданих позивачкою пояснень, її мати не була лежачою хворою.
Так, мати дійсно важко хворіла, але до моменту смерті мати мала змогу самостійно пересуватися та приймати їжу.
Суд вважає не доведеним, що ОСОБА_3 була у безпорадному стані і потребувала сторонньої допомоги.
Суд нагадує, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
Крім того, суд враховує практику ВС КЦ, зокрема у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 показали суду, що знали ОСОБА_3 особисто. Знають позивачку та відповідачку. З їх показів встановлено, що дійсно відповідачка не проживала з мамою у батьківському будинку приблизно з 1996 року (місце реєстраційного обліку), поїхала за межі держави.
Свідки показали, що зі слів спадкодавеці їм відомо, що вона зверталась до ОСОБА_2 по допомогу, але відповіді від доньки не було.
Суд надаючи оцінку показам свідків вважає, що їх свідчення не можуть у повній мірі довести ані факту звернення спадкодавеці до ОСОБА_2 , ані змісту цього звернення, оскільки ця обставина відома їм зі слів спадкодавеці.
Крім того, суд звертає увагу, що сам факт непроживання спадкоємця зі спадкодавцем до дня його смерті не може бути підставою для усунення його від права на спадкування.
Доводи позову про те, що позивачка витратила грошові кошти на утримання матері, її догляд, ритуал поховання, не можуть бути підставою для усунення відповідачки від права на спадкування після смерті матері.
Позивач не позбавлена можливості звернення до суду з вимогою про стягнення витрачених коштів з ОСОБА_2 .
Рішення суду не може грунтуватись на припущеннях.

Таким чином, у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Однак, позивачем будь-яких доказів того, що відповідачі мала можливість, але умисно ухилялись від виконання обов`язку утримання спадкодавця, суду надано не було.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд не знаходить жодних підстав для можливості задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Питання судових витрат у позові не порушувалось, підстав для його розподілу судом не вбачається.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 258-260, 353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з моменту його отримання в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.

Суддя В. К. Барвенко