Житомирський апеляційний суд
Справа №289/875/16-ц Головуючий у 1-й інст. Василенко Р.О.
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Микитюк О.Ю., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 289/875/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Косигіна Сергія Вікторовича на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Василенка Р.О. у місті Коростишеві,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом та з урахуванням заяви від 24 лютого 2024 року про зменшення позовних вимог (том 4 а.с.234-235), просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 24 000,00 доларів США, 3 000,00 Євро боргу та 5619, 95 доларів США, 702, 49 Євро - 3 % річних, а всього 29 619, 95 доларів США та 3702, 49 Євро. А також покласти на відповідача судові витрати (судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу).

Позов мотивував тим, що він передав грошові кошти в розмірі 24500 доларів США та 3200 Євро ОСОБА_2 . На підтвердження факту їх отримання у вказаній сумі відповідач власноручно написав розписку від 12 травня 2015 року та зобов`язався їх повернути до 12 травня 2016 року. У визначений строк відповідач кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Суровцова А.Ю. - задоволено частково. Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 січня 2022 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 993 240 грн боргу та 85 229,65грн. - 3% річних, а всього 1 078 469 (один мільйон сімдесят вісім тисяч чотириста шістдесят дев`ять гривень) 65 коп. та 16 122,61 судових витрат по сплаті судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 16 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 січня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 993 240,00 грн боргу та 85 229,65 грн 3 % річних, розподілу судових витрат скасовано. Зазначену справу у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення із останнього на користь позивача 993 240,00 грн боргу та 85 229,65 грн 3 % річних, розподілу судових витрат передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 квітня 2024 року позов задоволено повністю та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі, представник відповідача, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи.

Вказує, що в якості доказу, суд першої інстанції прийняв відеозапис нібито процесу написання розписки від 12 травня 2015 року, який наданий суду позивачем, як електронний доказ - файл РJOE0812 на оптичному диску. Однак, вищевказаний оптичний диск містить лише зазначений файл і не містить кваліфікованого електронного підпису. Тобто, все, що розміщено на оптичному диску, не може бути прийняте судом як доказ, запис доказу. Вважає, що твердження суду про те, що між сторонами до написання спірної розписки існували правовідносини, щодо відчуження відповідачем на користь позивача сільськогосподарської техніки, за якими були здійснені розрахунки, не ґрунтується на доказах.

Крім того, суди різних інстанцій під час першого кола розгляду цієї справи вже встановили, що розписка від 12 травня 2015 року не може бути підставою для задоволення позовної вимоги про стягнення грошей з ОСОБА_2 на підставі правовідносин позики.

У поданому відзиві представник позивача адвокат Суровцов А.Ю. апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Крім того, зазначив про те, що позивач в апеляційній інстанції поніс і очікує ще понести витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 12 000 грн.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Косигін С.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити та надав пояснення, які відповідають доводам скарги.

Позивач та його представник - адвокат Суровцов А.Ю. апеляційну скаргу не визнали, просили відмовити у її задоволенні, а рішення місцевого суду залишити без змін, також підтримали у своїх поясненнях заперечення, викладені у відзиві на скаргу.

Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання не з`явився, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у його відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із законності та обґрунтованості заявлених вимог і колегія апеляційного суду погоджується з такими висновками, мотивуючи наступним.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Судом встановлено, що 12 травня 2015 року ОСОБА_2 написав розписку, якою підтвердив наявність у нього боргу перед ОСОБА_1 зобов`язуючись повернути йому, як зазначено в розписці, «24 500 (двадцять чотири тисячі США) та 3200 (три тисячі Євро) до 12 травня 2016 року». Копія даної розписки знаходиться у матеріалах справи, а її оригінал був досліджений судом першої інстанції (том 1 а.с.7).

Відповідачем у суді першої інстанції та його представником в апеляційному суді не заперечується факт написання такої розписки.

Із показань свідка ОСОБА_4 , допитаного у суді першої інстанції 25 жовтня 2016 року убачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були попередні домовленості щодо купівлі позивачем у відповідача сільськогосподарської техніки (трактору, «ГАЗ», сівалки, комбайну та іншої техніки). Відповідач планував займатися каменеобробним бізнесом і тому продавав сільськогосподарську техніку. Також свідок зазначав, що він особисто передавав відповідачу частину коштів, забирав у відповідача сівалку та іншу техніку, яку доставляв у Кіровоградську область позивачу. Через деякий час з`ясувалося, що у відповідача не виявилося комбайна та деякої іншої техніки, яку той повинен був віддати, тобто зобов`язання по передачі техніки повністю відповідачем не було виконано. Крім того, свідок стверджував, що грошові кошти за комбайн були вже сплачені до цього. Однак через те, що таку техніку позивач не отримав, а надані позивачем кошти відповідач повернути не зміг, це стало причиною написання відповідачем розписки. Вказав, що він був присутній під час написання такої розписки. Це відбувалося у місті Радомишлі в приміщенні ресторану. Там сторони підраховували кількість вкладених грошей та переданої техніки, і за результатами цього підрахунку 12 травня 2015 року ОСОБА_2 було написано розписку.

Згідно дослідженого судом відеозапису, який був наданий позивачем, убачається, що сторони у громадському місці 12 травня 2015 року під час написання вище зазначеної розписки обумовили суму коштів, яку повинен повернути відповідач та обумовили строк такого повернення (том 4 а.с.245).

За положеннями статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частина 2 статті 205 ЦК України).

Частиною 1 статті 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Приписами частини 2 статті 642 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно зі статтями 655, 656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Тлумачення частини другої статті 604, статті 1053 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що не виключається за домовленістю сторін заміна первісного зобов`язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, новим позиковим зобов`язанням між тими ж сторонами.

Відповідно до частини 2 статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами (новація). У випадках передбачених законом або договором, новація може здійснюватися щодо декількох первісних зобов`язань.

Статтею 1053 ЦК України визначено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За змістом статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах встановлених законом або договором

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина 1 статті 530 ЦК України).

Із наданих у судовому засіданні пояснень сторін, свідка ОСОБА_4 та встановлених обставин справи слідує, що між сторонами до написання спірної розписки існували правовідносини, щодо відчуження відповідачем на користь позивача сільськогосподарської техніки, за якими були здійснені розрахунки.

Отже, суд дійшов висновку, що метою написання розписки від 12 травня 2015 року стало невиконання попередньо укладеної домовленості сторін з купівлі-продажу комбайну та врегулювання наявного у відповідача розміру заборгованості, який у зв`язку із цим виник у останнього. Зокрема, у частині залишку суми коштів 24 000 доларів США попередньо надані позивачем за комбайн, який в результаті не був наявний у відповідача, а також 3000 Євро боргу не пов`язаних з купівлею сільськогосподарської техніки.

Тобто написана відповідачем розписка 12 травня 2015 року була складена за домовленістю сторін, як сума коштів, яку оплатив позивач за комбайн, однак не отримав внаслідок невиконаного відповідачем зобов`язання з відчуження цього комбайна на користь позивача.

Таким чином, за домовленістю сторін безпосередньо 12 травня 2015 року відбулося припинення первісного зобов`язання купівлі-продажу комбайну новим зобов`язанням між тими самими сторонами(новація), що підтверджується написанням ОСОБА_2 зазначеної розписки.

Умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (частина 2 статті 1053 ЦК України), а по-третє, це дійсність первинного зобов`язання.

Колегія суддів вважає, що враховуючи конкретні обставини справи і наявні докази, недотримання сторонами письмової форми правочину договору купівлі-продажу не може бути підставою для відмови у позові, оскільки між позивачем і відповідачем відбулася домовленість про заміну боргу, який виник із договору купівлі-продажу, позиковим зобов`язанням та крім того, фактично позивач передав відповідачу гроші за комбайн до укладення договору купівлі-продажу.

Місцевий суд правильно врахував пояснення представника відповідача, який вказав, що відповідач кошти брав, розписку писав, однак розрахувався повністю відчуживши позивачу сільськогосподарську техніку. Тобто обставини щодо наявних у сторін попередніх домовленостей з купівлі-продажу техніки не заперечуються сторонами, відповідачем заперечується наявність самого боргу. Його представник у судових засіданнях надав пояснення, що ОСОБА_2 розрахувався із ОСОБА_1 сільськогосподарською технікою. Проте, будь-яких доказів на підтвердження цих обставин стороною відповідача не надано.

Згідно частини 2 статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами (новація). У випадках передбачених законом або договором, новація може здійснюватися щодо декількох первісних зобов`язань.

За змістом статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

Підставою даного позову є фактичні обставини, наведені ОСОБА_1 у своїй позовній заяві та наданих поясненнях у судових засіданнях.

Колегія суддів вважає, що не зазначення позивачем конкретної правової норми, а саме статті 1053 ЦК України на обґрунтування позову, не є визначальним при вирішенні питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Суд визначившись з предметом позову та характером правовідносин, застосовує правові норми, що підлягають застосуванню при вирішенні даної справи.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права щодо невиконання відповідачем зобов`язань перед позивачем. А їх невиконання підтверджується наявною у ОСОБА_1 розпискою від 12 травня 2015 року, що передбачають положення статті 545 ЦК України.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 зроблено висновок по застосуванню статті 545 ЦК України і вказано, що у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності відеозапису, як доказу по справі у розумінні положень статті 100 ЦПК України, не мають правового значення, враховуючи, що сам представник відповідача не заперечує факт існування договірних правовідносин між сторонами та написання ОСОБА_5 розписки 12 травня 2015 року.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "РуїзТорія проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Косигіна Сергія Вікторовича залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 квітня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 20 грудня 2024 року.