РІШЕННЯ

Іменем України

24.06.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Ванівського Ю. М.

з участю секретаря судового засідання Лозинського Т- Р. А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,-

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся з позовом до відповідача, про визнання недійсним договору позики. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач в 2021 році дізнався про ніби укладений між ним та ОСОБА_4 договір позики. ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом про стягнення з ОСОБА_3 боргу в загальній сумі 774 327,00 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_4 зазначив, що на підставі розписки передав ОСОБА_3 в тимчасове користування грошові кошти. Позивач заперечує, що розписка була складена саме ним, а також, що підписи на розписці є його. Просить позовні вимоги задоволити та визнати недійсним договір позики від 25.04.2019 року.

06.07.2023 року відповідачем на адресу суду надано відзив на позовну заяву, в якому вказує, що факт того, що розписка власноручно підписана ОСОБА_3 встановлено Львівським апеляційний судом, а тому не має доказуватись при розгляді цієї справи. Крім того, оспорюваний договір позики є письмовим правочином, який відповідає формі, передбаченій ст. ст. 207, 1047 ЦК України. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив в судовому засіданні про позовних вимог, просив відмовити у задоволенні таких, з підстав викладених у відзиві.

Суд заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Частиною 1 ст.5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 25.04.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів. ОСОБА_3 25.04.2019 отримав у тимчасове користування у ОСОБА_4 матеріальні грошові кошти у сумі 5000 доларів США та 5000 євро на виконання тематичних заходів.

Крім того, 08.05.2019, 13.05.2019, 23.05.2019 та 04.06.2019 ОСОБА_3 отримав додатково для тимчасового користування на тематичні заходи у ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 2500 євро, 5000 євро, 2500 євро та 4000 євро відповідно, внаслідок чого було складено розписку від 25.04.2019, яка була названа як «Підтвердження (про отримання коштів)» про те, що ОСОБА_3 зобов`язується до 01 липня 2019 року включно повернути вищезазначені грошові кошти.

Відповідно до ст.203ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 215 та 216ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Частиною 1 ст.215ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №9від 06.11.2009р.«Про судовупрактику розглядуцивільних справпро визнанняправочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч. 1 ст.215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено.

Отже, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28.04.2022 року (справа №466/5104/21), яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16.05.2023 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики у розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США та 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) євро, що станом на день подання позову становить 774 327 (сімсот сімдесят чотири тисячі триста двадцять сім) гривень 00 копійок. Також стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 7743, 28 грн.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.

Оскільки судовим рішенням в іншій справі, що набрало законної сили, встановлено, що позивач отримав грошові кошти за спірним договором позики та за вказаним рішенням з позивача кошти за оспорюваним договором позики були стягнуті, ці обставини є обов`язковими при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті ж самі сторонни.

Наведене узгоджується із правовими позиціями, викладеними Верховним Судом у постановах від 22 квітня 2021 року у справі № 755/19772/19 та від 12 січня 2021 року в справі № 453/850/17, а також від 07.05.2024 року у справі №759/4088/20.

Отже, вищенаведене дає підстави вважати, що позивач всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що не отримував коштів в загальній сумі 774 327,00 грн. та що договір позики був написаний під впливом примусу зі сторони відповідача, тому суд дійшов висновку, що передбачені законом підстави для визнання недійсним договору позики відсутні, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 6-13, 18, 19, 77-80, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25 червня 2024 року.

Суддя Ванівський Ю.М.