ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року

м. Київ

справа № 336/852/22

провадження № 61-15984св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2023 року у складі суддіСтеценка А. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про виселення.

Позов обґрунтований тим, що 30 жовтня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № ZPS0GK00000413, за умовами якого позивач надав позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 30 000,00 дол. США строком до 30 жовтня 2026 року, а ОСОБА_5 зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами e строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 жовтня 2006 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 уклали договір іпотеки, згідно з яким остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 48,80 кв. м, житловою площею 32,60 кв. м, яке належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надало ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 30 000,00 дол. США.

Відповідно до умов договору іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Однак, всупереч умовам договору іпотеки ОСОБА_5 без згоди позивача зареєструвала в предметі іпотеки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Просив виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2023 року, яке залишене без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, у позові відмовлено.

Відмовляючи у позові, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_5 є власником будинку АДРЕСА_1 , тому має право користування зазначеним будинком. Позивач не довів, що ОСОБА_5 на порушення пункту 20.12 договору іпотеки зареєструвала місце проживання своїх дітей у цьому будинку та не надало доказів, що реєстрація у зазначеному будинку членів сім`ї іпотекодавця порушує права позивача, перешкоджає йому у реалізації, у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2023 року АТ КБ «ПриватБанк»звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 570/3689/16-ц, провадження № 61-18802св18, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, провадження № 61-22315сво18, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19, провадження № 14-109цс22.

Усі мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування, оскільки зареєстровані після укладення кредитного та іпотечного договорів та з порушенням їх умов без письмової згоди іпотекодержателя.

Предмет іпотеки придбано за кредитні кошти, тому відповідачі підлягають виселенню без надання іншого житла для проживання.

Суперечливою та недобросовісною є поведінка особи, яка спочатку передає своє житло в іпотеку, а потім, коли іпотекодержатель чи інша особа стає власником цього житла внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки через невиконання боржником своїх зобов`язань, відмовляється звільняти квартиру (будинок, інше житлове приміщення). Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2024 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.

У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2024 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлені судами обставини

30 жовтня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № ZPS0GK00000413, відповідно до якого позивач зобов`язався надати позичальникові кредит на строк до 30 жовтня 2026 року у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 30 000,00 дол. США на купівлю житла (25 000,00 дол. США - на купівлю житла, 5 000,00 дол. США - на сплату страхових платежів) зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_6 зобов`язалася повернути кредит у строки та в порядку, передбаченому договором, сплатити відсотки за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 жовтня 2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 уклали договір іпотеки № 341, згідно з яким остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 48,80 кв. м, житловою площею 32,60 кв. м, яке належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 30 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О. В. за реєстровим № 1113, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 30 жовтня 2006 року.

Відповідно до актового запису про шлюб від 16 грудня 2006 року № 763, ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_7 , у зв`язку з чим після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запорожжя від 19 лютого 2013 року у справі № 0827/7263/2012 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Шевченківської районної адміністрації, про звернення стягнення на майно задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 жовтня 2006 року № ZPS0GК00000413 у розмірі 39 386,48 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 24 215,59 дол. США; заборгованості за процентами у розмірі 7 712,48 дол. США; заборгованості за комісією за користуванням кредитом у розмірі 1 500,00 дол. США; пені за несвоєчасність невиконання зобов`язань за договором у розмірі 5 958,41 дол. США. Заборгованість у доларах США за курсом НБУ 7,99 дол. США. дорівнює 314 697,98 грн. Звернено стягнення на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 48,80 кв. м, вартістю 126 250,00 грн шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 30 жовтня 2006 року № ZPS0GК00000413) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, із можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , та неповнолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , які зареєстровані та проживають у житловому будинку - предметі іпотеки, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

21 жовтня 2017 року ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_12 , у зв`язку з чим після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_13 », що підтверджується копією актового запису про шлюб від 21 жовтня 2017 року № 385.

Наказом Міністерства фінансів України від 21 травня 2018 року № 519 у зв`язку зі зміною типу банку було змінено найменування позивача на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».

Рішенням Запорізької міської ради від 28 листопада 2018 року № 34 виключено з Переліку назв вулиць, провулків, майданів, проспектів м. Запоріжжя, який затверджено рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 29 грудня 1994 року № 534 «Про найменування вулиць, провулків, майданів, проспектів у м. Запоріжжі» назву урбаноніму «АДРЕСА_1», залишивши назву урбаноміму «АДРЕСА_2», які фактично в натурі є одним і тим же юридичним об`єктом.

Згідно з інформацією, наданою Департаментом реєстраційних послуг Управління державної реєстрації фізичних осіб Запорізької міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 з 28 лютого 2007 року до сьогодні; неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 19 березня 2018 року до сьогодні; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 09 жовтня 2004 року до сьогодні; малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 05 березня 2018 року до сьогодні.

З висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про недоцільність виселення від 17 серпня 2022 року № 01-10/107 випливає, що питання про доцільність або недоцільність виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району 12 серпня 2022 року, за результатами якого, комісія дійшла висновку про недоцільність виселення дітей, оскільки це порушує права дітей та призводить до їх безпритульності.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що на порушення пункту 20.12 договору іпотеки іпотекодавець зареєстрував у будинку, що є предметом іпотеки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України.

У частині другій статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Приписами ЦК України та Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку (постанова Верховного Суду від 31 січня 2023 року у справі № 202/7525/21, провадження № 61-11190св22).

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9, частини першої, четвертої статті 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Системний аналіз приписів частини другої статті 64 ЖК України та частини першої статті 405 ЦК України дають підстави дійти висновку, що члени сім`ї власника будинку (квартири) (дружина власника, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».

У частинах другій-четвертій статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (справи Єропейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «МакКенн проти Сполученого Королівства», рішення від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства», рішення від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 41, 42, 43, 44, рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

За загальним правилом, визначеним статтею 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд апеляційної інстанції керувався тим, що АТ КБ «ПриватБанк» в суді першої інстанції не посилалося та не надало доказів, які б свідчили про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням приписів статті 47 Конституції України, статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно, чого у спірних правовідносинах судом першої інстанції не встановлено.

Підставами позову про виселення відповідачів із вказаного будинку, який є предметом іпотеки, позивач зазначив порушення ОСОБА_2 пункту 20.12 договору іпотеки, яке, на думку позивача, полягає у реєстрації її дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у будинку, що є предметом іпотеки.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України (частина друга статті 13 ЦПК України).

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга та четверта статті 83 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Згідно з умовами договору іпотеки ОСОБА_5 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_5 .

Отже, ОСОБА_5 є власником будинку та має право користування зазначеним будинком.

У цій справі з урахуванням підстав позову позивач не довів необхідності втрати неповнолітніми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , права користування житловим будинком, який належить відповідачці ОСОБА_2 на праві власності та те, що реєстрація місця проживання неповнолітніх у будинку АДРЕСА_2 порушує права позивача, перешкоджає йому у реалізації у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, підстави заявленого позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 205/1964/21 та від 17 серпня 2022 року у справі № 443/656/21.

Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки як підстави для виселення, на увагу не заслуговують, оскільки з такої підстави банк позов не заявляв, а суд першої інстанції розглянув справу в межах вимог і на підставі доказів, які надав банк.

Суди апеляційної та касаційної інстанцій відповідно до цивільного процесуального законодавства України не мають повноважень приймати від сторони заяви про зміну підстав позову на стадії апеляційного і касаційного перегляду рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене висновки судів є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, суди не порушили норм цивільного процесуального законодавства і правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 січня 2023 року у справі 691/995/21, 31 січня 2023 року у справі № 202/7525/21, від 13 квітня 2023 року у справі № 932/929/22.

Суди надали мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Аргументи касаційної скарги не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 570/3689/16-ц, провадження № 61-18802св18, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, провадження № 61-22315сво18, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19, провадження № 14-109цс22, Верховний Суд відхиляє, оскільки встановлені фактичні обставини у справі, що переглядається, відрізняються від обставин у справах, на які посилається заявник, як доведенням позовних вимог, так і правовим регулюванням.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк