Справа № 346/277/23
Провадження № 22-ц/4808/255/24
Головуючий у 1 інстанції Третьякова І. В.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л. В.,

суддів: Бойчука І. В., Максюти І. О.,

секретаря Ігнатюк І. Ю.

за участю

представника апелянта адвоката Геника А. В.

представника позивача адвоката Усенка А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у представника ОСОБА_1 адвоката Геника Андрія Васильовича на рішення Коломийського міськрайонного суду від 09 листопада 2023 року в складі судді Третьякової І. В., ухвалене в м. Коломиї Івано-Франківської області, повний текст якого складено 20 листопада 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв адвокат Усенко А. І., звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що між сторонами укладено договори позики (безвідсоткової) від 31 січня 2019 року на суму 21 000 доларів США та від 14 лютого 2019 року на суму 10 000 євро строком на 1 рік з моменту перерахування всієї грошової суми. Отримання коштів за договорами підтверджується повідомленням про іноземний платіж від 31 січня 2019 року та розпискою відповідачки від 14 лютого 2019 року. Однак, в обумовлений у договорах строк ОСОБА_1 позику не повернула, на лист з пропозицією добровільно повернути борг не відповіла. А тому борг підлягає стягненню у судовому порядку в національній валюті України гривні за офіційним курсом, що встановлено Національним банком України на дату складання позовної заяви, а саме на 10 січня 2023 року.

Також вказував, що за невиконання зобов`язань за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачка повинна сплатити 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми, нарахування яких передбачено частиною 2 статті 625 ЦК України.

Посилаючись на вказані обставини, з урахування заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 1 158 767,60 грн заборгованості за договорами позики та 3 % річних у сумі 101 848, 59 грн станом на 10 січня 2023 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09 листопада 2023 року позов задоволено.

Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 31 січня 2019 року в сумі 767 940,60 грн, 3% річних від суми заборгованості за період з 01 лютого 2020 року по 10 січня 2023 у сумі 67 794,51 грн, заборгованість за договором позики від 14 лютого 2019 року в сумі 390 827,00 грн, 3% річних від суми заборгованості за період з 15 лютого 2020 року по 10 січня 2023 року у сумі 34054,08 грн, а всього 1 260 616,19 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено факт передачі в борг грошових сум, а саме: 21 000 доларів США безготівковим переказом, що підтверджується повідомленням банку про платіж та визнається відповідачкою, та 10 000 євро готівкою, що підтверджується розпискою відповідачки про отримання в борг грошових коштів. При цьому відповідачка доказів повернення коштів, отриманих у позивача у борг, у строки, визначені договорами позики, не надала. За таких обставин, виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, суд дійшов висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума боргу в національній валюті України в розмірі, визначеному позивачем, а саме: за договором позики від 31 січня 2019 року у розмірі 767 940,60 грн та за договором позики від 14 лютого 2019 року у розмірі 390 827,00 грн. Оскільки відповідачка прострочила виконання зобов`язання щодо повернення коштів, отримані у позику, то суд вважав, що позовна вимога про стягнення 3 % річних від суми боргу є обґрунтованою.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Геник А. В., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у стягненні 3 % річних від суми заборгованості за договором позики від 31 січня 2019 року за період з 24 лютого 2022 року та в стягненні заборгованості за договором позики від 14 лютого 2019 року та 3 % річних від суми заборгованості.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на підтвердження невиконання ОСОБА_1 свого обов`язку щодо повернення боргу представник позивача надав оригінал розписки, яка за своєю формою є надрукованою та містить ніби то підпис відповідачки. Разом з тим, відповідно до умов договору позики (безвідсотковий) від 14 лютого 2019 року факт отримання коштів підтверджується власноручною написаною розпискою. Відповідачкою разом із відзивом на позовну заяву було подано копію розписки від 14 лютого 2019 року, яка написана нею власноручно, як це передбачено умовами договору. На вказаній розписці відповідно до вимог завірення документів було власноручно написано «З оригіналом вірно». Отже, оригінал розписки знаходиться саме у ОСОБА_1 , що свідчить про виконання нею свого обов`язку щодо повернення боргу. Проте, суд першої інстанції вказаним доказам не дав належної оцінки та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачки боргу за договором позики від 14 лютого 2019 року та 3 % річних від суми заборгованості за цим договором.

Крім того зазначає, що судом першої інстанції не було враховано п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а саме: від зобов`язання на вимогу позикодавця сплатити 3 проценти річних від простроченої суми боргу.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Усенко А. І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому вказує, що судом першої інстанції оцінено надані позивачем оригінал розписки та відповідачкою копію розписки. Надану відповідачкою суду копію розписки про отримання 10 000 євро від позивача в борг, написаною нею власноруч від 14 лютого 2019 року, суд правильно вважав неналежним доказом, оскільки саме оригінал розписки від 14 лютого 2019 року з підписом відповідача знаходиться у позивача і наданий суду та досліджений в ході судового розгляду справи. Наявність саме оригіналу боргової розписки у позивача, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, а поясненнями сторони не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Розписка, надана позивачем як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення в строк,визначений договором, та дату отримання коштів.

Заяви (клопотання) учасників справи

25 січня 2024 року представник позивача адвокат Усенко А. І. подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 січня 2024 року заяву задоволено.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Геник А. В. скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник позивача адвокат Усенко А. І. апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за договором позики від 31 січня 2019 року не оскаржується, а тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України оскаржуване судове рішення в цій частині не переглядається.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи

Суд першої інстанції встановив, що 31 січня 2019 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики (безвідсоткової), відповідно до умов якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику в сумі 21000 доларів США, а остання зобов`язується повернути позику у визначений договором строк (а.с.5-6 том 1).

Згідно з п.2.1 Договору строк надання позики становить 1 рік з моменту перерахування всієї грошової суми.

Відповідно до п.3 Договору сторонами узгоджено порядок надання і повернення позики. Так, позикодавець зобов`язується невідкладно передати позику одразу після підписання цього Договору шляхом безготівкового перерахування суми позики з банківського рахунку позикодавця на банківський/картковий рахунок позичальника, підтвердженням отримання позики є банківський документ (п.п.3.1, 3.2, 3.3).

По закінченню строку, вказаного в п.2.1. Договору позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики шляхом передачі готівки із рук в руки позикодавцеві або шляхом перерахування на банківський/карткових рахунок позикодавця, підтвердженням повернення позики є передача розписки позикодавцем позичальнику або банківські документи. Що підтверджують перерахування суми позики або її частина на рахунок позичальника (п.п.3.4, 3.5, 3.6)

Сторони визначили також термін дії договору, а саме вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє до моменту його остаточного виконання (п.5.1).

Позивач виконав взяті на себе зобов`язання та здійснив безготівковий переказ грошових коштів на банківський рахунок відповідачки, що підтверджується повідомленням Komercni Banka про іноземний платіж та не заперечувалося відповідачкою у відзиві.

Також 14 лютого 2019 року між сторонами укладено договір позики (безвідсоткової), відповідно до умов якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику в сумі 10000 євро, а остання зобов`язується повернути позику у визначений договором строк (а.с.7-8 том 1).

Згідно з п.2.1 Договору строк надання позики становить 1 рік з моменту перерахування всієї грошової суми.

Відповідно до п.п.3.1, 3.2, 3.33 Договору позикодавець зобов`язується невідкладно передати позику одразу після підписання цього Договору шляхом передачі готівки від позикодавця позичальнику, підтвердженням отримання позики є відповідна розписка, написана ним власноручно.

По закінченню строку, вказаного в п.2.1. Договору позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики шляхом передачі готівки із рук в руки позикодавцеві або шляхом перерахування на банківський/карткових рахунок позикодавця, підтвердженням повернення позики є передача розписки позикодавцем позичальнику або банківські документи, що підтверджують перерахування суми позики або її частина на рахунок позичальника (п.п.3.4, 3.5, 3.6).

Позивач виконав взяті на себе зобов`язання та передав грошові кошти відповідачці. Отримання коштів відповідачкою 14 лютого 2019 року в сумі 10 000 євро підтверджується розпискою, підписаною ОСОБА_1 , про те, що вона відповідно до договору позики від 14 лютого 2019 року одержала від ОСОБА_2 у борг у розмірі 10 000 євро готівкою на руки і зобов`язується повернути її в строк, зазначений у договорі. Оригінал вказаної розписки наданий позивачем суду (а.с.9, 123 том 1).

Отримані у позику грошові кошти ОСОБА_1 не повернула.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується, що 14 лютого 2019 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику в сумі 10 000 євро строком на 1 рік з моменту перерахування всієї грошової суми.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_3 покликався на те, що відповідачка не виконала свої зобов`язання щодо повернення суми позики за вказаним договором, на підтвердженні цього надав оригінал розписки від 14 лютого 2019 року, яка надрукована та містить підпис відповідачки.

Заперечуючи проти позову сторона відповідачки вказувала на те, що кошти за вказаним договором ОСОБА_1 повернуто, що підтверджується наявністю у останньої написаною нею власноручною розпискою від 14 лютого 2019 року, копію якої долучено до відзиву на позовну заяву. Оригінал вказаної розписки сторона позивачки надала у суді апеляційної інстанції.

Стаття 545 ЦК України містить положення про підтвердження виконання зобов`язання, яке має бути здійснене шляхом видачі кредитором боржникові на вимогу останнього розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Так, згідно із статтею 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до частини третьої статті 12 і статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з положенням статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо критичної оцінки доводів сторони відповідачки про виконання даного грошового зобов`язання наявністю у неї оригіналу іншої розписки написаної власноручно 14 лютого 2019 року, оскільки відповідачка не представила суду першої інстанції оригінал такої розписки. Розписка в оригіналі була представлена представником відповідачки тільки у судове засідання апеляційного суду. При цьому, сторона не змогла навести об`єктивних обставин, що підтверджували б наявність поважних причин непредставлення її до суду першої інстанції.

Крім того, не зважаючи на представлення стороною апелянтки у засідання апеляційного суду оригіналу розписки, така не підтверджує повернення останньою боргу в сумі 10 000 євро.

Сторона відповідачки як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді підтвердила, що ОСОБА_1 підписувала розписку від 14 лютого 2019 року, яка представлена позивачем (а.с.123 том 1), відповідно, наявність у відповідача іншої розписки від цієї ж дати не спростовує оформлення розписки, що знаходиться у позивача, як підтвердження існування боргу.

При цьому, у відзиві на позов відповідач пояснила, що вона під тиском підписала дві розписки, однак після виконання позивач повернув їй ту, яка була передбачена договором. Разом з тим, сторона відповідачки не може пояснити причину неотримання іншої розписки, яка також підтверджує отримання коштів, що робить сумнівними такі твердження.

Не можуть бути враховані і твердження сторони апелянтки на наявність тиску позивача на ОСОБА_1 при оформленні розписок, оскільки така не зверталась із заявою до правоохоронних органів та із позовом про визнання недійсним правочину, який вчинено всупереч волевиявленню під тиском.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно не взято до уваги доводи сторони відповідачки і докази, які підтверджують факт повернення боргу, не заслуговують на увагу, так як обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність у позивача боргового документа без зазначення на ньому про повернення суми позики та відсутність у відповідачки розписки про одержання позикодавцем суми позики свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідачки підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 14 лютого 2019 року

Разом із цим, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та статей 1046, 1049 ЦК України колегія суддів дійшла висновку, що на договори позики від 31 січня та від 14 лютого 2019 року поширюється дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Отже, суд дійшов помилкових висновків про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 3 % річних, що передбачені статтею 625 ЦК України, за період з 24 лютого 2022 року по 10 січня 2023 року.

Ураховуючи наведене, 3 % річних на суму боргу за договором позики від 31 січня 2019 року становлять 47 470,39 грн (з 15 лютого2020 року до 24 лютого 2022 року); за договором позики від 14 лютого 2019 року - 23 710,55 грн (з 15 лютого 2020 року до 24 лютого 2022 року).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено частково без додержання норм матеріального права. У зв`язку із наведеним, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, рішення суду в частині визначення розміру 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та загальної суми боргу змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 31 січня 2019 року в сумі 767 940,60 грн, 3% річних від суми заборгованості за період з 01 лютого 2020 року по 24 лютого 2022 року у сумі 47 470,39 грн, заборгованість за договором позики від 14 лютого 2019 року в сумі 390 827,00 грн, 3% річних від суми заборгованості за період з 15 лютого 2020 року по 24 лютого 2022 року у сумі 23 710,55 грн, а всього 1 229 948,54 грн.

Щодо судових витрат

Відповідно до статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, часткове задоволення вимог апеляційної скарги з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 459,67 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Геника Андрія Васильовича задоволити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 09 листопада 2023 року змінити в частині визначення розміру 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та загальної суми боргу.

Викласти другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 31 січня 2019 року в сумі 767 940,60 гривень, 3% річних від суми заборгованості за період з 01 лютого 2020 року по 24 лютого 2022 року у сумі 47 470,39 гривень, заборгованість за договором позики від 14 лютого 2019 року в сумі 390 827,00 гривень, 3% річних від суми заборгованості за період з 15 лютого 2020 року по 24 лютого 2022 року у сумі 23 710,55 гривень, а всього 1 229 948,54 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 459,67 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач Л. В. Василишин

Судді: І. В. Бойчук

І. О. Максюта