УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року

м. Київ

справа № 363/1076/21

провадження № 61-4581ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шоха Світлана Іванівна, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради Київської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вишгородської міської ради Київської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності.

Позивач, з урахуванням збільшених та уточнених позовних вимог, просив суд:

- скасувати державну реєстрацію права власності та припинити право власності Вишгородської міської ради Київської області на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 218), загальна площа - 81,3 кв. м, житлова площа - 40,8 кв. м, номер запису про право власності - 26389523, дата, час державної реєстрації - 24 травня 2018 року 16:31:05;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що 17 квітня 2008 року між Виконавчим комітетом Вишгородської міської ради Київської області в особі міського голови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено трудовий контракт.

За умовами пункту 6.2. трудового контракту позивачу, як директору комунального підприємства, для забезпечення права на житло передається двокімнатна квартира у м. Вишгороді Київської області, придатна для проживання позивача та його сім`ї. Трудовим контрактом не було чітко визначено обсягу майнових прав, що передавались ОСОБА_1 - право користування (найму) квартирою чи право власності на квартиру.

ОСОБА_1 отримав ключі від двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , у якій він зробив капітальний ремонт та уклав договори з надання комунальних послуг з усіма організаціями, які такі послуги надають. Протягом 14 років позивач володіє, користується та розпоряджається квартирою на власний розсуд, тобто користується усіма правами та виконує усі обов`язки власника квартири (здійснює її утримання, ремонтує, сплачує комунальні та інші платежі тощо).

У 2015 році Вишгородська міська рада Київської області звернулася до позивача з приводу його виселення з квартири. Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 24 травня 2018 року відповідач зареєстрував своє право власності на спірну квартиру. Однак, на момент проведення реєстрації права власності на квартиру у відповідача не було майнових прав, що могли бути пов`язані із цією квартирою, зокрема, з огляду на те, що всі майнові права на квартиру у зв`язку з її фактичною передачею ОСОБА_1 у 2008 році перейшли до останнього, фактично були подаровані позивачу.

Позивач зазначає, що реєстрація Вишгородською міською радою Київської області у 2018 році права власності на спірну квартиру була проведена з порушенням його прав та чинного законодавства України.

З огляду на правовідносини, що фактично склались у квітні 2008 року, такі як безоплатна передача позивачу квартири без видачі ордеру на вселення, без укладення договору найму житла і без укладення будь-яких договорів про передачу права саме на квартиру АДРЕСА_1 , а також на тривалість володіння і користування спірною квартирою, позивач вважає, що 17 квітня 2018 року сплив десятирічний строк відкритого, безперервного володіння майном (спірною квартирою) і він набув права вимагати визнання за ним права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не відмовлявся від права власності на належну йому квартиру та ті обставини, що спірна квартира була передана позивачу за умовами контракту, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність (дозволу на проживання відповідно до умов контракту), та знав і не міг не знати, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які не є достатніми для отримання права власності на нього, то позивача не можна вважати таким, що добросовісно заволодів майном (спірною квартирою) у розумінні статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що позбавляє його права на визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю.

Також позивач не надав жодних доказів на підтвердження незаконності державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем, а тому підстави для скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності на цю квартиру відсутні.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2023 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу позову, визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та підстави оскарження

27 березня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шоха С. І., засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

У частині другій статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження заявник вказує на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судовим розглядом встановлено, що у 2008 році ОСОБА_1 було запрошено Вишгородським міським головою ОСОБА_2 на роботу на посаду директора Комунального підприємства «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради».

03 квітня 2008 року Закрите акціонерне товариство «Київсоцбуд» в особі голови правління Менг О. М. та територіальна громада м. Вишгорода в особі Вишгородського міського голови Решетняка В. О., на виконання умов генеральної угоди № 22 на будівництво багатоповерхового житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового призначення по АДРЕСА_1 від 24 березня 2006 року, склали акт прийому-передачі житлової площі за вказаною адресою.

17 квітня 2008 року між Виконавчим комітетом Вишгородської міської ради в особі міського голови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено трудовий контракт.

На підставі цього контракту виникли трудові відносини між директором Комунального підприємства «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради» та органом управління.

За умовами пункту 6.2. контракту позивачу, як директору комунального підприємства, передається для забезпечення права на житло двокімнатна квартира у м. Вишгороді Київської області, придатна для проживання позивача та його сім`ї.

Трудовим контрактом чітко не визначено обсягу майнових прав, що передавались ОСОБА_1 - право користування (найму) квартирою чи право власності на квартиру.

18 квітня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до Вишгородської міської ради Київської області з проханням вирішити питання виділення службового житла у вигляді двокімнатної квартири.

22 квітня 2008 року рішенням Виконавчого комітету Вишгородської міської ради Київської області № 107 було розподілено квартири у будинку АДРЕСА_1 , які передані Закритим акціонерним товариством «Київсоцбуд» відповідно до умов генеральної угоди № 22 від 24 березня 2006 року, акта приймання-передачі житлової площі від 03 квітня 2008 року.

Одну двокімнатну квартиру закріплено за Комунальним підприємством «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради».

Рішенням Виконавчого комітету Вишгородської міської ради Київської області від 22 квітня 2008 року № 109 вирішено ввести двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 до складу службового житлового фонду та закріпити цю квартиру за Комунальним підприємством «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради».

24 квітня 2008 року рішенням Вишгородської міської ради № 17/7 прийнято безоплатно у комунальну власність територіальної громади м. Вишгорода Київської області 180-квартирний житловий будинок з вбудованими офісними приміщеннями та ТП, АТС, ШП в цілому, загальною площею 11 708,4 кв. м, житловою площею 5 107.4 кв. м, разом із зовнішніми мережами на АДРЕСА_1 .

19 травня 2008 року до Вишгородської міської ради Київської області звернувся начальник відділу з гуманітарних питань Вишгородської міської ради Київської області з клопотанням про надання директору Комунального підприємства «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради» дозволу на тимчасове проживання у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

22 травня 2008 року Виконавчий комітет Вишгородської міської ради Київської області прийняв рішення № 119, яким директору Комунального підприємства «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради» ОСОБА_1 на виконання умов трудового контракту надано дозвіл на тимчасове проживання у квартирі АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 дбайливо ставитися до житлової площі, щодо якої йому надано дозвіл на тимчасове проживання, використовувати житлове приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями та у десятиденний термін з моменту прийняття цього рішення, укласти з підприємствами та організаціями, що надають житлово-комунальні послуги угоди про надання цих послуг.

Трудовий контракт між сторонами укладався повторно на тих же умовах, а у 2015 році ОСОБА_1 було звільнено з посади.

У 2015 році Вишгородська міська рада Київської області звернулася до ОСОБА_1 щодо його виселення з квартири АДРЕСА_1 .

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме маймо про реєстрацію права власності № 125800345 від 31 травня 2018 року вбачається, що 24 травня 2018 року за територіальною громадою м. Вишгорода в особі Вишгородської міської ради зареєстровано право комунальної власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі технічного паспорту б/н від 01 грудня 2007 року, акта прийому-передачі житлової площі від 03 квітня 2008 року, рішення органу місцевого самоврядування від 22 квітня 2008 року № 17/7.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки:

«Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.».

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Встановивши фактичні обставини у справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на житло за набувальною давністю у порядку статті 344 ЦК України.

Суди встановили, що рішенням Виконавчого комітету Вишгородської міської ради Київської області від 22 квітня 2008 року № 109 квартиру АДРЕСА_1 передано до службового житлового фонду та закріплено цю квартиру за Комунальним підприємством «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради». А 24 квітня 2008 року рішенням Вишгородської міської ради Київської області № 17/7 прийнято безоплатно у комунальну власність територіальної громади м. Вишгорода 180-квартирний житловий будинок на АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 разом із членами сім`ї вселився у спірну квартиру як у службове приміщення на підставі рішення Виконавчого комітету Вишгородської міської ради Київської області від 22 травня 2008 року № 119, житлове приміщення надано у зв`язку із виконанням трудових обов`язків на посаді директора Комунального підприємства «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради», що виключає можливість застосування до цих правовідносин статті 344 ЦК України.

При цьому, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано не врахували доводи позивача щодо відкритого володіння квартирою, її утримання, оскільки це не дає підстав для визнання за ним права власності за набувальною давністю у зв`язку із відсутністю елемента добросовісності заволодіння майном в розумінні статті 344 ЦК України.

Згідно із висновком Верховного Суду, викладеного у постанові

від 07 листопада 2019 року у справі № 683/1795/17 (провадження

№ 61-544св19), сам по собі факт проживання позивача у спірній квартирі, утримання її в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

У частині першій статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

У статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Звертаючись з вимогами для скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності позивач зазначав, що реєстрація Вишгородською міською радою Київської області у 2018 році права власності на спірну квартиру була проведена з порушенням його прав та чинного законодавства України, оскільки у відповідача не було майнових прав, що могли бути пов`язані із цією квартирою.

Судовим розглядом встановлено, що 24 травня 2018 року за територіальною громадою м. Вишгорода в особі Вишгородської міської ради зареєстровано право комунальної власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі технічного паспорту б/н від 01 грудня 2007 року, акта прийому-передачі житлової площі від 03 квітня 2008 року, рішення органу місцевого самоврядування № 17/7 від 22 квітня 2008 року.

Це рішення органу місцевого самоврядування є чинним та не є предметом позову.

З огляду на викладене, оскільки державна реєстрація прав не є підставою для набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, при цьому вимог про скасування рішення, на підставі яких відповідач набув відповідні права, позивач не заявляв, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування державної реєстрації права власності за відповідачем та припинення його права власності.

З урахування викладеного, Вишгородський районний суд Київської області, з яким погодився Київський апеляційний суд, дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

З таким висновком погоджується і Верховний Суд.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23 суд касаційної інстанції не приймає, оскільки висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у цих постановах.

Так, в пункті 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 йдеться про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності у цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Як зазначено у пункті 4.18 цієї ж постанови Великої Палати Верховного Судуза наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили.

Тобто, визнання в судовому порядку права власності на нерухоме майно, саме по собі є підставою для державної реєстрації такого права (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Натомість, саме по собі скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно не вказує на беззаперечне право іншої особи на державну реєстрацію такого права за нею, оскільки таке право має бути підтверджене відповідними правовстановлюючими документами, в тому числі таким документом може бути рішення суду.

У постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 та від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23 зроблено аналогічні висновки про те, що, державна реєстрація права власності не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. А при дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Твердження про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновку, який міститься в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 щодо застосування пункту 6 статті 3 ЦК України, в частині добросовісності дій учасника цивільних правовідносин та застосування попередніми судами доктрини «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки) не заслуговує на увагу, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено суперечливої поведінки сторін у спірних правовідносинах.

Судовим розглядом не встановлено обставин, які б свідчили, що поведінка відповідача суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, або те, що поведінка відповідача не відповідає попереднім його заявам, як і не встановлено обставин, які вказували б на те, що позивач діяв собі на шкоду, розумно покладаючись на такі заяви відповідача, а тому суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не застосовували правовий висновок Верховного Суду, що стосується доктрини «venire contra factum proprium».

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Касаційна скарга не має обґрунтованих посилань на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а зводиться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шоха Світлана Іванівна, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради Київської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

А. С. Олійник

І. М. Фаловська