Справа № 344/9765/24
Провадження № 22-ц/4808/932/24
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретар Струтинська Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,

в с т а н о в и в:

22 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним свого сина ОСОБА_2 без участі матері - ОСОБА_3 .. Вказував, що встановлення даного юридичного факту необхідно йому для отримання відстрочки від призову, захисту інтересів дитини та власних батьківських прав.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що ухвала є необґрунтованою та незаконною.

Мотивує апеляційну скаргу тим, що предметом розгляду у цій справі є визнання заявника таким, що самостійно виховує та утримує дитину. Заявник наголошує на тому, що у разі підтвердження такого факту він зможе отримати право на відстрочку від призову під час мобілізації, згідно з приписами п. 4.ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку». Тому вважає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини заявником не пов`язується з вирішенням спору, а є необхідним для подальшого подання заявником рішення суду для отримання від ТЦК та СП документів про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Просить ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому не визнає та заперечує проти апеляційної скарги. Вважає висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження правильним, у зв`язку з тим, що вимога про встановлення юридичного факту, про який просить заявник передбачає спір про право щодо виховання та утримання дітей, який підлягає вирішенню виключно у позовному провадженні. Тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену ухвалу - без змін.

Представник заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_2 про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду не явився.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника ОСОБА_1 , який просив скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, у травні 2024 року ОСОБА_1 , зазначивши заінтересованою особою ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, в якій просив встановити факт, що він самостійно виховує та здійснює догляд за неповнолітньою дитиною, а саме сином ОСОБА_2 без участі матері ОСОБА_3 .. Метою встановлення даного факту заявником зазначено отримання відстрочки від мобілізації, оскільки відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вказані обставини є підставою для відстрочки (а.с.1-28).

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виснував, що вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання і утримання батьком дитини без участі матері не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст.293,315 ЦПК України. У силу вимог ч.4 ст.315ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі колегія суддів вважає таким, що ґрунтується на нормах процесуального права та обставинах справи.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав(частина перша статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315ЦПК України та не є вичерпним.

Згідно зі статтею 318ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; (4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 761/16799/15-ц, від 23.01.2019 року у справі № 536/1039/17 (пункт 17)).

Розгляд справи у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві неможливий, якщо: (а) спір про право уже існує/існував на час подання у цьому порядку заяви про встановлення факту; (б) спір про право виникає під час розгляду справи у такому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Суд першої інстанції вказав, що під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є конфліктом, суперечністю, протиборством сторін. Під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідно його встановлення.

Заявник ОСОБА_1 зазначив, що метою встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною батьком є реалізація ним права на відстрочку від призиву на військову службу, оскільки відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з огляду на обставини справи зробив обґрунтований висновок про те, що з вимоги, з якою заявник звернувся до суду, вбачається спір про право, оскільки факт самостійного виховання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений рішенням суду у цивільній справі при вирішенні у порядку позовного провадження спору щодо позбавлення особи батьківських прав або інше.

Слід звернути увагу, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Так, відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Отже, право одного з батьків протистоїть обов`язку іншого не перешкоджати у здійсненні права на виховання дитини і навпаки.

Обоє батьків несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Частиною четвертою статті 157 СК України визначено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується судом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Факт самостійного виховання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений у рішенні суду при вирішенні спору щодо позбавлення особи батьківських прав у порядку позовного провадження.

У разі виникнення спору щодо місця проживання дитини (опіки над дитиною), ухилення від виконання (невиконання) батьківських обов`язків - такий спір підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Частиною четвертою статті 19 СК України підтверджується, що спір щодо участі у вихованні дитини вирішується судом і у цьому спорі обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який має подати суду висновок щодо розв`язання спору.

Отже, виходячи з встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту самостійного виховання ним дитини, заявлені ОСОБА_1 вимоги не є пов`язаними із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі статей 293,315 ЦПК України.

Встановлене спростовує доводи апелянта про те, що чинним законодавством не передбачений інший порядок вирішення та встановлення даного факту, оскільки нормами Сімейного кодексу України визначено порядок вирішення спору щодо проживання та утримання дитини.

Інститут окремого провадження та встановлення у цьому провадженні юридичного факту не передбачені для того, аби вирішити (допомогти вирішити) будь-який спір про право.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції, зводяться до викладення обставин, зазначених в заяві, яким суд дав оцінку, тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року має бути залишена без змін.

Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 червня 2024 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.М. Луганська