Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4362/2024
Головуючий у суді першої інстанції Н. О. Яровенко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

07 серпня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Авєлін А. О.

сторони

позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк»

відповідач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Яровенко Н. О., в примішенні Дніпровського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У серпні 2019 року АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого пізніше стало АТ «Альфа-Банк» (яке у подальшому було націоналізовано та має назву на теперішній час АТ «Сенс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діяла на той час у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , доОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку.

В обгрунтування позову зазначено, що 20 травня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 було укладено Іпотечний договір № 08/І-101, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 . На підставі ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» було оформлено право власності на вказану квартиру. Разом з тим, у спірній квартирі, яка є іпотечним майном, зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Позивач вказує, що звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про усунення порушень. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник, продовжує користуватися нею та відповідачі відмовляються добровільно виселятися з квартири, яка на праві власності належить банку. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися належним йому нерухомим майном.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року позов задоволено частково. Примусово виселено з квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Зобов`язано ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звільнити квартиру АДРЕСА_2 від особистих речей. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користьАТ «Альфа-Банк»витрати по сплаті судового збору у сумі 3 842,00 грн в рівних частках, тобто по 1 280,67 грн з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було взято до уваги, що ОСОБА_1 не отримувала вимогу банка про виселення, як це передбачено нормами Закону України «Про іпотеку». Окрім цього судом неправильно застосовано до спірних правовідносин положення Закону України «Про охорону дитинства». Апелянт вказує, що виселивши її разом з дітьми з квартири суд не врахував, що спірна квартира є єдиним і постійним їхнім місцем проживання.

Звернула увагу на ту обставину, що на час подання апеляційної скарги у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 755/1603/18 за позовом ОСОБА_7 до АТ «Укрсоцбанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та позовна заява про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року було зупинено апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року у справі за позовом АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого було АТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві держаної адміністрації, про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 755/15968/20 за позовом ОСОБА_7 до державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» Алієва Гусейн огли, АТ «Укрсоцбанк» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за банком на спірну квартиру.

Рішенням Дніпровського районного суду від 22 лютого 2024 року у справі №755/15968/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року, позов ОСОБА_7 до державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» Алієва Гусейна Азіс огли , АТ «Сенс-Банк», третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про скасування рішення, припинення права власності та скасування запису про право власності задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» Алієва Гусейн Азіс огли про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), номер запису про право власності 31319439 від 23.04.2019 19:37:04, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ПАТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Сенс Банк». Припинено право власності за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 80,2 кв.м., житлова площа 51,3 кв. м.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 липня 2024 року поновлено апеляційне провадження у справі за позовом АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві держаної адміністрації, про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року. Призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи (їх представників).

Представник АТ «Сенс Банк» Подольський А. Ю. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду вважає законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Відповідачі ОСОБА_1 , яка на даний час діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (яка 23.01.2023 досягла повноліття), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленими про час та дату розгляду справи(судові повістки направлені на адреси, зазначені у матеріалах справи, повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній»), у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від відповідачів не надходило.

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомленою про час та дату розгляду справи, явку свого представника у судове засідання суду апеляційної інстанції не забезпечило. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від Служби не надходило.

Відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду спору, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, 10.09.2019 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером AT«Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію AT«Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно Рішення № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків AT«Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15.10.2019. Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 вирішено затвердити Передавальний акт. Таким чином, АТ «Альфа-Банк» є правонаступником AT«Укрсоцбанк».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.02.2020 замінено позивача АТ «Укрсоцбанк» правонаступником АТ «Альфа - Банк». Правонаступником АТ «Альфа - Банк» є АТ «Сенс Банк», правонаступництво відбулось внаслідок націоналізації АТ «Альфа - Банк».

Судом встановлено, що 20.05.2008 між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 було укладено договір кредиту № 410/101/08-Ж, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 108 900,00 доларів США, строком до 19.05.2028.

20 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 з метою забезпечення належного виконання вимог Договору кредиту № 410/101/08-Ж від 20.05.2008 було укладено іпотечний договір № 08/І-101, посвідчений Бурлакою О. В., приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу за реєстровим № 5827, предметом якого є чотирикімнатна квартира АДРЕСА_3 .

Окрім того, 20.05.2008 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу, Бурлакою О.В. за реєстровим № 5828 у зв`язку з посвідченням Іпотечного договору накладено заборону відчуження на вказану в договорі квартиру до повернення суми кредиту в повному обсязі та припинення дії іпотечного договору.

Пунктом 1.1. Іпотечного договору сторони обумовили, що іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань перед іпотекодержателем за Договором кредиту № 410/101/08-Ж укладеним між сторонами 20 травня 2008 року, наступне нерухоме майно: чотирикімнатна квартира загальною площею 80,20 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Сторони оцінили вищезазначений предмет іпотеки в розмірі 833 250,00 грн.

Відповідно до п. 1.15 Іпотечного договору №08/І-101, цей договір укладається одночасно з укладенням договору купівлі-продажу предмета іпотеки, сторонами кого є Іпотекодавець та ОСОБА_1 , який посвідчено 20 травня 2008 року Бурлакою О. В. , приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 5820 та в Державному реєстрі правочинів 20 травня 2008 року за № 2902478.

У відповідності до п. 4.5 Іпотечного договору, Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 4.5.1. на підставі рішення суду, або п. 4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса, або 4.5.3. шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», або 4.5.4. шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», або 4.5.5. шляхом організації Іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 229536799 від 25.10.2020, державним реєстратором Комунального підприємства «Світоч» Алієвим Гусейн Азіс огли , 23.04.2019, 19:37:04 було здійснено державну реєстрацію права приватної власності номер запису про право власності: 31319439 на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 000, яким є квартира АДРЕСА_2 , за АТ «Укрсоцбанк», підстава виникнення права власності: іпотечний договір № 08/1-101.

Судом встановлено, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстровані в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки.

АТ «Укрсоцбанк» було виконано вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку» таст. 109 ЖК УРСР, надіслано відповідачам письмову вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку, що підтверджується чеком про відправку АТ «Укрпошта» від 24 червня 2019 року, однак дана вимога залишилася без надання відповіді та задоволення.

Так, задовольнячи позовні вимоги про виселення відповідачів із спірної квартири та звільнення зазначеної квартири від особистих речей, суд першої інстанції виходив з того, що право користування спірною квартирою в малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникло після укладення договору іпотеки. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зняття з реєстраційного обліку відповідачів, посилаючись на положення ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд вказав, що не наділений повноваженнями щодо зняття з реєстраційного обліку відповідачів.

Колегія суддів вважає такі висновки суду законними і обґрунтованими, такими що відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорення. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Стаття 391 ЦК Українипередбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку).

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

У частині третій статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що існують такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду); позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9, частин першої, четвертої

статті 156 ЖК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України).

Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК України). Тобто починає діяти частина друга статті 109 ЖК Українищодо можливості виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення.

Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України.

Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі 361/4481/19 дійшла правового висновку, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК України, в якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої - третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що спірне нерухоме майно було набуте у власність за рахунок кредитних коштів, оскільки відповідно до п. 1.15 Іпотечного договору №08/І-101, цей договір укладався одночасно з укладенням договору купівлі-продажу предмета іпотеки, сторонами кого є Іпотекодавець та ОСОБА_1 , який посвідчено 20 травня 2008 року Бурлакою О.В. , приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 5820 та в Державному реєстрі правочинів 20 травня 2008 року за № 2902478. А право користування спірною квартирою в ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , виникло після укладення Договору іпотеки, оскільки вони були зареєстровані в зазначеному житловому приміщенні вже після укладення у 2008 році іпотечного договору.

Таким чином, за обставин цієї справи, що спірна квартира, набута іпотекодавцем за кредитні кошти, та у подальшому вибула з власності ОСОБА_7 у порядку реалізації іпотекодержателем процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, суд дійшов обгрунтованого висновку, що виселення відповідачів не суперечить нормам матеріального права.

Крім цього апеляційний суд звертає увагу, що виселення відповідачів з житлового приміщення за судовим рішенням є однією з підстав зняття їх з реєстрації місця проживання, а тому пред`явлення такої позовної вимоги не призводить до ефективного захисту порушених прав позивача. Відтак суд вірно врахував положення частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно яих зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Доводи апеляційної скарги у тому, що відповідач не отримувала вимогу позивача про виселення колегія суддів оцінює критично, оскільки доведеним є виконання Банком вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» таст. 109 ЖК УРСР щодо надсилання відповідачам письмової вимоги про виселення, що підтверджується чеком про відправку АТ «Укрпошта» від 24 червня 2019 року, однак дана вимога залишилася без надання відповіді та задоволення. Доказів на спростування зазначеного до апеляційної скарги не додано. Таких доказів не здобуто під час перегляду справи апеляційним судом.

Твердження апеляційної скарги у тому, що вказана спірна квартира є єдиним місцем проживання ОСОБА_1 та її дітей, іншого житла вони не мають, не може слугувати підставою для відмови позивачу у задоволенні заявлених ним вимог про виселення, оскільки це буде суперечити наведеним вище нормам закону.

Доводи апеляційної скарги у тому, що судом було невірно застосовано до даних правовідносин положення Закону України «Про охорону дитинства» не заслуговують на увагу, оскільки є невірним тлумаченням апелянтом норм закону та не можуть бути підставаю для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Та обставина, що рішенням Дніпровського районного суду від 22 лютого 2024 року у справі № 755/15968/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року, скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» Алієва Гусейн Азіс огли про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), номер запису про право власності 31319439 від 23.04.2019 19:37:04, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ПАТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та припинено право власності за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 80,2 кв.м, житлова площа 51,3 кв.м., не може слугувати підставою для скасування рішення суду у цій справі, оскільки на момент ухвалення рішення 27.07.2020 суду не було відомо даних обставин. При цьому клопотання про зупинення провадження у цій справі ОСОБА_1 та інші відповідачі не заявляли.

Разом з тим відповідачі не позбавлена права на звернення до суду із заявою про перегляд рішення у цій справі за нововиявленими обставинами, посилаючись на вищевказане.

Отже, суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідачів та дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідачів із спірної квартири.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів, які були у розпорядженні суду першої інстанції.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей, без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 16 серпня 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна