Номер провадження: 22-ц/813/7074/24
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/17108/23

Номер провадження: 22-ц/813/7074/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),

- суддів - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Губара Д.В.,

учасники справи:

-позивачі - 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,

-відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права користування нерухомим майном, за апеляційною скаргою адвоката Кравченка Олексія Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Сегеди О.М. об 11 годині 09 хвилині 22 серпня 2024 року, повний текст рішення складений 02 вересня 2024 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із вищезазначеним позовом, в якому просять: 1) визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування (право проживання) однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею - 34,5 кв. м., житловою площею - 17,4 кв. м..

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 обґрунтовують позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 перебувала із ОСОБА_4 у шлюбі, зареєстрованому 15 січня 2005 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №19.

Від шлюбу у них народилась донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з народження безперервно проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Після реєстрації шлюбу, вони з ОСОБА_4 - рідним сином відповідача, та донькою - ОСОБА_2 мешкали у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу №27389 від 23 травня 2000 року, батьку відповідача - ОСОБА_5 ..

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 травня 2011 року шлюб між нею та ОСОБА_4 був розірваний.

Після розірвання шлюбу вона з донькою - ОСОБА_2 залишились проживати у квартирі АДРЕСА_1 , в якій остання була зареєстрована з 14 квітня 2008 року.

У 2012 році ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, у вигляді квартири АДРЕСА_1 , власником якої на підставі свідоцтва про право на спадщину р.1-1176 від 05 грудня 2012 року став відповідач.

На момент отримання квартири АДРЕСА_1 у власність, відповідач знав, що вони з донькою проживають у квартирі, але при цьому до 2023 року їх ніхто не турбував з приводу проживання.

Після досягнення ОСОБА_2 повноліття, відповідач з`явився у квартирі та став, як новий власник квартири, вимагати її звільнити.

З витягу з Реєстру територіальної громади системи ДМС України за №2023/004129647 від 31 травня 2023 року їм стало відомо, що ОСОБА_2 за заявою відповідача, була знята з зареєстрованого місця проживання у квартири АДРЕСА_1 , яка належить останньому на праві власності.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї від 28 червня 2014 року, крім ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: - ОСОБА_3 - відповідач у справі; - ОСОБА_6 , 2015 року народження, - онука відповідача; - ОСОБА_4 - син відповідача.

Зазначають, що ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить їй та її батькам, брату та сестрі, на праві спільної часткової власності.

Стверджують, що для них втрата права проживання у квартирі АДРЕСА_1 є фактично втратою її роботи в ПП «Таврія Плюс», де вона працює на посаді менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі, а для доньки неможливістю навчатися в Коледжі промислової автоматики та інформаційних технологій Одеської національної академії харчових технологій в м. Одесі, оскільки іншого житла в м. Одесі вони не мають (Т. 1, а. с. 2 - 7 зворотна сторона).

Позиція сторін в суді першої інстанції

Адвокат Зайцев М.С., діючий від імені ОСОБА_3 , у відзиві на позовну заяву просить в її задоволенні відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача вказує, що позивачки, в розумінні норм законодавства, не є членами сім`ї відповідача, оскільки вони ніколи з ним не проживали, не були пов`язані спільним побутом та не мали взаємні права та обов`язки. Проживання позивачів у належній відповідачу квартирі порушує права власника, оскільки на даний час останні проживають у квартирі без жодних правових підстав (Т. 1, а. с. 47 - 50).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висноків

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , хоча і проживала у квартирі АДРЕСА_1 , але право користування нею не отримала, оскільки в порушення діючого законодавства не була за даною адресою зареєстрована і ні була членом сім`ї власника квартири.

Декларування місця проживання ОСОБА_2 , реєстрація місця проживання (перебування) особи, не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

Крім того, суд звернув увагу на той факт, що зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) також не є підставою для її виселення, тобто позбавлення права на житло, оскільки особа може бути позбавлення права на житло тільки за рішенням суду (Т. 1, а. с. 223 - 225).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Кравченко О.М., діючий від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі просить вищевказане рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що на момент оформлення права власності на спірну квартиру ОСОБА_3 знав про проживання у квартирі позивачок, нікого не виселяв з квартири. Не зареєструвавши своє проживання у спірній квартирі, ОСОБА_1 не порушила вимог діючого законодавства. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що фактично не відповідач, а колишній чоловік та батько - ОСОБА_4 намагається виселити позивачів та вселитися у спірну квартиру. Разом з тим, позивачі зайняли квартиру не самоправно, право проживання у спірній квартирі їм надав прадід ОСОБА_2 - ОСОБА_5 ..

Помилковими є посилання суду на Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», оскільки він не регулює спірні правовідносини. Судом першої інстанції не було враховано практику Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №754/613/18-ц, ВП ВС від 13.10.2020 року №447/455/17, практику ЄСПЛ щодо гарантування кожній особі права на повагу до її житла. (Т. 2, а. с. 2 - 9).

Узагальнені доводи відповідача в суді першої інстанції

Адвокат Зайцев М.С., діючий від імені ОСОБА_3 , у відзиві на апеляційну скаргу просить в її задоволенні відмовити.

Доводи відзиву здебільшого співпадають з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву.

Крім того представник відповідача вказує на те, що апелянти вказують на те, що нібито син відповідача - ОСОБА_4 обіцяв квартиру переоформити на доньку. Проте, незрозуміло, яким чином це стосується цієї справи, оскільки ОСОБА_4 не є власником спірної квартири, а її власником є - ОСОБА_3 ..

Також апелянти посилаються на свої припущення, що нібито ОСОБА_4 хоче висилити апелянтів зі спірної квартири для вивільнення цієї квартири для себе. Але ОСОБА_4 не є власником спірної квартири, не є стороною цієї справи, власником спірної квартири є відповідач. ОСОБА_3 , і саме він, має право розпоряджатися своїм майном, тобто вирішувати його подальшу долю.

Посилання на те, що позивачі сплачували комунальні послуги, не відповідає дійсності, оскільки існує заборгованість за надані комунальні послуги за спірною адресою.

Посилання апелянтів на аліментні зобов`язання ОСОБА_4 ніякого відношення до предмету позову в цій справі не мають. Крім того, ОСОБА_4 не мав заборгованості з аліментів, не обіцяв переоформити квартиру на ОСОБА_2 , та і не міг переоформити квартиру навіть теоретично, оскільки ніколи не був власником квартири за адресою - АДРЕСА_3 .

Апелянти мають інше житло в м. Білгород-Дністровський, сіввласником якого є ОСОБА_1 .. Апелянти на цей час проживають в іншому житлі в м. Одесі.

Відповідач проживає в складних житлових умовах за іншою адресою. Враховуючи, що він є пенсіонером та інвалідом, він має право користуватися та розпоряджатися спірною квартирою на свій розсуд. Таким чином, апелянти не мають жодної правової підстави на користування спірною квартирою, яка належить відповідачу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.09.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Кравченка Олексія Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 серпня 2024 року (Т. 2, а. с. 21 - 21 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.09.2024 року призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 26).

20.11.2024 року від адвоката Зайцева М.С., діючого від імені ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу.

27.11.2024 року від адвоката Кравченка О.М., діючого від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні адвокат Зайцев М.С., діючий від імені ОСОБА_3 , заперечував проти задоволенні апеляційної скарги та просив в її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Щодо клопотання адвоката Кравченка О.М., діючого від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про відкладення розгляду справи, у зв`язку із хворобою апелянтів та відрядження адвоката в інше місто, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

На підтвердження вказаних обставин, які викладені у клопотанні про відкладення розгляду справи, адвокатом Кравченком О.М. не надано жодного доказу.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягаєзадоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_4 у шлюбі, зареєстрованому 15 січня 2005 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №19.

ОСОБА_4 є рідним сином відповідача - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 84).

Від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народилась донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 17).

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_2 мешкали у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №27389 від 23 травня 2000 року батьку відповідача - ОСОБА_5 ..

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 травня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був розірваний (а. с. 18).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 разом з донькою - ОСОБА_2 залишились проживати у квартирі АДРЕСА_1 .

У 2012 році власник квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 червня 2023 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину р.1-1176 від 05 грудня 2012 року, ОСОБА_3 , відповідачу у справі (а. с. 24, 73, 74 - 75, 76, 77 - 79).

З 14 квітня 2008 року по 31 травня 2023 року позивачка - ОСОБА_2 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації від 28 червня 2014 року №81 та довідкою про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси №Ч5-179763-Ф/л від 30 жовтня 2019 року (а. с. 21, 23 зворотна сторона).

Крім неї у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані - ОСОБА_3 , відповідач у справі, ОСОБА_6 , 2015 року народження, онука відповідача та ОСОБА_4 , син відповідача.

30 травня 2023 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була знята з реєстрації за адресою - АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади системи ДМС України за №2023/004129647 від 31 травня 2023 року та відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №132683 від 29 червня 2023 року (а.с. 23, 29-30).

ОСОБА_1 разом з її батьками, братом та сестрою належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_2 , загальною площею - 73,1 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 01 квітня 2013 року, технічним паспортом та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 червня 2023 року (а. с. 19, 20, 100 - 102).

ОСОБА_1 зареєстрована але не проживає у квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується паспортом громадянина України ОСОБА_1 та відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №132670 від 29 червня 2023 року (а. с. 14, 27 - 28).

ОСОБА_1 працює в ПП «Таврія Плюс» на посаді Менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі, що підтверджується довідкою ПП «Таврія Плюс» №212 від 20 червня 2023 року (а. с. 22 зворотна сторона).

Згідно довідки директора ФКПАІТ від 20 червня 2023 року №2083, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 жовтня 2020 року по 30 червня 2024 року навчалася в Коледжі промислової автоматики та інформаційних технологій Одеської національної академії харчових технологій в м. Одесі (а. с. 22).

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 10 квітня по теперішній час зареєстрований за адресою - АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання або місця перебування особи №МІ-138500-ю/л від 17 липня 2023 року (а. с. 31).

Крім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі АДРЕСА_1 на 31 травня 2023 року зареєстровані - ОСОБА_6 , 2015 року народження, онука відповідача, та ОСОБА_4 , син відповідача, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №ЧІ-97665-ф/л від 31 травня 2023 року (а. с. 96).

Син відповідача ОСОБА_4 перебуває з 2014 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.80).

Від шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_7 народилась донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 89).

Відповідач ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонером, інвалідом 2 групи безстроково, що підтверджується пенсійним посвідченням та довідкою МСЕК (а.с. 90, 94-95).

Відповідачу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу 08 квітня 1998 року, належить двокімнатна квартира АДРЕСА_4 , загальною площею - 44,5 кв. м., житловою - 27,5 кв. м. (а. с. 81 - 83).

14 квітня 1998 року право власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартиру АДРЕСА_4 було зареєстровано в ОМБТІ та РОН (а. с. 83).

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №ЧІ-118677-ф/л від 01 червня 2023 року в квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані - ОСОБА_3 , який 17 липня 2023 року був знятий з реєстрації за даною адресою, - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 97).

По справі виникли правовідносини щодо користування житловим приміщенням.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог позову.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів викладених у відзиві на апеляційну скаргу

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року (далі - Конвенція) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, а саме, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною першою ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачі ніколи не були членами сім`ї ні колишнього власника квартири, ні теперішнього, відповідача у справі, відповідно до законодавства України.

Згідно висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянтів на те, що судом першої інстанції не було враховано, що нібито ОСОБА_4 хоче висилити апелянтів зі спірної квартири для вивільнення цієї квартири для себе. Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_4 не є власником спірної квартири, не є стороною цієї справи. Власником спірної квартири є саме відповідач - ОСОБА_3 , і саме він має право розпоряджатися своїм майном, тобто вирішувати його подальшу долю.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що апелянти в силу положень закону не є членами сім`ї відповідача та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним та ведуть з ним спільне господарство.

Вірними є висновки суду першої інстанції, що позивачка ОСОБА_1 хоча і проживала у квартирі АДРЕСА_1 , але право користування нею не отримала, оскільки в порушення діючого законодавства не була за даною адресою зареєстрована і не була членом сім`ї власника квартири.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц зазначив, що: «Конституція України у статті 41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Одночасно стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду».

Натомість неможливість відповідача як власника здійснювати свої правомочності щодо володіння, користування та розпорядження квартирою через проживання в ній позивачок необхідно розцінювати як порушення прав відповідача як власника житлового приміщення у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 127/7630/20.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням".

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що при не набутті права

користування спірною квартирою вони будуть позбавлені права проживати в ній, а

іншого житла у них в Одесі немає, тому це нібито суперечить п. 1 ст. 8 Конвенції про

захист прав людини і основоположних свобод.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується позивачами, ОСОБА_1 на праві власності належить нерухомість у м. Білгород-Дністровському Одеської області, тому твердження про порушення її прав в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, спростовується вищевказаними обставинами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивачів з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог позову щодо визнання права користування спірною квартирою. Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Кравченка Олексія Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Кравченка Олексія Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Кравченка Олексія Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 23 грудня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе