ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/894/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

за участю секретаря судового засідання Дідух М.Є.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Строценя Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/15483/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2024 року, ухвалене суддею Марциновською І.В., повний текст якого складено 05 липня 2024 року, в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини та збільшення розміру аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини та збільшення розміру аліментів.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.05.2021. У даному шлюбі народилась одна дитина син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає разом із позивачкою. Відповідач не цікавиться життям дитини та не надає належної матеріальної допомоги для забезпечення сина. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.05.2021 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн, але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Однак аліменти відповідач сплачує не в повному обсязі та нерегулярно, що, на думку позивачки, свідчить про неналежне ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дитини. З часу присудження аліментів збільшились потреби на фізичний, моральний розвиток дитини та її навчання, які позивач не може у повній мірі самостійно забезпечити.

Також позивачка вказала, що відповідач часто погрожує забрати сина, унаслідок чого вона вимушена була звернутись до поліції із відповідною заявою. Станом на даний час між сторонами існують конфлікти, пов`язані із проживанням дитини, оскільки відповідач має намір забрати сина та вивезти його за межі України. Позивачка зазначила, що жодних заборон щодо спілкування відповідача з сином з її боку не було та немає, перешкод щодо їхніх побачень вона не чинить.

При цьому позивачка є власником квартири, у якій вони проживають разом із сином, де для дитини створені усі належні умови, що позитивно впливає на її фізичний розвиток.

За таких підстав позивачка просила суд:

- визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 ;

- збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.05.2021 у справі № 607/5553/21, які стягуються з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з твердої грошової суми у розмірі по 3000 грн щомісячно до 5000 грн щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

01.11.2023 засобами поштового зв`язку до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини.

Зустрічний позов мотивований тим, що до 2021 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та разом проживали у Республіці Чорногорія. У січні 2021 року ОСОБА_1 разом із сином поїхала в Україну за умови повернення у Республіку Чорногорія не пізніше, ніж за три місяці. Однак у подальшому ОСОБА_1 без погодження ОСОБА_4 самостійно прийняла рішення залишатись на території України та не повертати сина. Крім цього, відповідачка приховувала місце знаходження сина, через що позивач змушений був звертатись до правоохоронних органів. На прохання позивача надати можливість поспілкуватись із сином, відповідачка постійно заявляє про купівлю телефону дитині для можливості спілкування батька та сина. У свою чергу ОСОБА_4 вважає, що син ще не досягнув віку для придбання мобільного телефону, оскільки це буде негативно впливати на розвиток дитини.

Також позивач вказав, що у 2021 році звертався до Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради із заявою про встановлення графіку побачень та спілкування із сином.

Крім цього, позивач неодноразово здійснював спроби врегулювання спірних відносин та визначення часу спілкування із сином, а також можливості перебування сина у Республіці Чорногорія. Так, Львівським центром медіації був встановлений порядок побачень та спілкування ОСОБА_4 із сином. Даний графік побачень дотримувався ОСОБА_1 два тижні, після чого відповідачка повідомила медіатору про те, що вона вважає недоцільним забезпечення батькові спілкування з сином.

За таких підстав ОСОБА_4 просив суд:

- зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- встановити порядок відвідування дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місця проживання ОСОБА_4 у Республіці Чорногорія щорічно з 01 червня до 31 серпня у супроводі ОСОБА_4 або його батьків;

- надати можливість ОСОБА_4 забрати дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на зимові канікули у період з грудня 2023 року до січня 2024 року, залежно від тривалості канікул.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У іншій частині первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено ОСОБА_4 спосіб участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спілкуванні з ним, а саме:

- кожної середи з 18 години 30 хвилин до 19 години 30 хвилин за київським часом спілкування шляхом відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків «Viber», «WhatsApp», «Теlegram» тощо;

- кожної суботи з 11 години 00 хвилин до 13 години 00 хвилин за київським часом спілкування шляхом відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків «Viber», «WhatsApp», «Теlegram» тощо;

- кожної неділі з 15 години 00 хвилин до 17 години 00 хвилин за київським часом спілкування шляхом відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків «Viber», «WhatsApp», «Теlegram» тощо,

а також під час перебування ОСОБА_4 на території України:

- кожної суботи з 11 години 00 хвилин до 15 години 00 хвилин особисті побачення з дитиною в місцях культурно-розважального характеру у присутності матері дитини;

- кожної неділі з 14 години 00 хвилин до 16 години 00 хвилин особисті побачення з дитиною в місцях культурно-розважального характеру у присутності матері дитини.

У іншій частині зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить змінити рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2024 року та визначити для нього порядок відвідування сином ОСОБА_6 місця його проживання в країні Чорногорії щорічно з 01.06 по 31.08 в його супроводі або супроводі його батьків.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги зазначає, що він проживає в м. Бар, що розташоване на ОСОБА_7 морі, що сприяло б оздоровленню та відпочинку сина ОСОБА_5 перед школою. Вказує, що вони могли б разом проводити час, займатись його розвитком та вихованням.

Вважає, що скрін-шоти переписок, які могла надати відповідачка за зустрічним позовом, не є доказом у справі, оскільки не названо джерело їх знаходження. Також вважає, що вони могли бути вирваними з контексту і він міг неодноразово писати про повернення дитини в Чорногорію, так як ОСОБА_5 був вивезений матір`ю незаконно.

Також зазначає, що відповідачка за зустрічним позовом разом з сином у березні 2022 році, після початку війни в Україні, на його прохання приїхала в Чорногорію, в більш безпечне місце проживання, де він винайняв для них квартиру, і, щоб офіційно узаконити перебування дитини в Чорногорії, потрібна була реєстрація його місця знаходження. Стверджує, що ОСОБА_1 ввела суд в оману, заявивши, що нібито він забрав у неї паспорт сина, хоча сама надала його для реєстрації. Вказує, що без будь-яких пояснень, без документів, і без дозволу та відома вивезла сина з Чорногорії, де було встановлене його офіційне місце проживання від народження, а його паспорт залишився в нього.

Вважає посилання суду на те, що в нього інша сім`я і сину морально буде важко спілкуватися та проживати в цій сім`ї безпідставним, оскільки син вже спілкувався з його сім`єю і має нормальні та дружні стосунки з усіма членами сім`ї. Доказів того, що дитина не має прихильності до батька, не бажає з ним спілкуватись та таке спілкування негативним чином впливає на духовний і фізичний розвиток дитини, суду не надані.

Крім того, суд не врахував, що ОСОБА_1 і сама може приїжджати в Чорногорію, оскільки в неї робота в Чорногорії.

Вказує, що судом також не враховано і те, що він проживає біля моря, а син ОСОБА_5 був народжений і проживав в Чорногорії майже до трирічного віку, клімат цієї країни для нього підходив і він майже ніколи не хворів. Натомість, зараз, проживаючи в Україні, зі слів його матері, він почав дуже часто хворіти, що матір і зазначає, як позивач у первинному позові (часті звернення до лікарів). Тому вважає, що для здоров`я сина це був би найкращий відпочинок та відновлення сил перед і після навчального року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Вказує, що суд першої інстанції належним чином дослідив усі докази у справі, а тому правомірно відмовив у задоволенні позовної вимоги щодо приїзду їхнього сина в Чорногорію до відповідача на літні канікули.

Вважає, що визначений в оскаржуваному рішенні графік побачень та спілкування батька з дитиною буде відповідати найкращим інтересам їхнього сина.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та її представник просили оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, в апеляційній скарзі просив проводити розгляд справи без його участі.

Заслухавши доповідача, сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 10.10.2020 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.05.2021 у справі № 607/5548/21 (т.1 а.с.16-17).

У даному шлюбі народилась одна дитина син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження та його перекладом з сербської мови на українську мову (т.1 а.с.50-51). При цьому, як вбачається з довідки Посольства України в Чорногорії №61420/19-536/47 від 13.03.2018, ОСОБА_8 зареєстрований громадянином України (т.1 а.с.15).

Згідно з довідкою ДП «Наш дім 2» ПП «Наш дім» № 309 від 18.05.2023 (т.1 а.с.18) дитина ОСОБА_6 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з матір`ю ОСОБА_1 , яка зареєстрована за даною адресою. Указане також підтверджується відповідним актом від 18.05.2023 (т.1 а.с.19).

Квартира за зазначеною адресою належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 278799968 від 08.10.2021 (т.1 а.с.20) та договором купівлі-продажу квартири від 08.10.2021 (т.1 а.с.21-22).

Відповідно до інформації, наданої КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» за №497 від 27.07.2023 (т.1 а.с.26), дитина ОСОБА_6 знаходиться під спостереженням лікаря-педіатра даного медичного закладу відповідно до укладеної декларації. Дитина неодноразово відвідувала лікаря-педіатра та дитину завжди супроводжувала лише мати ОСОБА_1 .

З довідки Тернопільського закладу дошкільної освіти (ясел-садка) №4 вбачається, що дитина відвідує даний заклад з 13.04.2021. До садочку дитину приводить мама, бабуся чи дідусь. Дитина приходить охайна, претензій до мами немає (т.1 а.с.27).

Крім цього, відповідно до довідки № 414 від 30.05.2023 ОСОБА_1 працює в «DOO SAMRAJ» на посаді онлайн-агента з нерухомості у Чорногорії. Обставини щодо отримання позивачкою за первісним позовом доходу підтверджуються також виписками з її банківських рахунків (т.1 а.с.30, 31-38).

Також з висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради щодо доцільності визначення місця проживання дитини, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1627 від 06.12.2023 (т.1 а.с.220-222), вбачається, що орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час проведення обстеження умов проживання за вказаною вище адресою працівниками органу опіки та піклування встановлено, що у квартирі, у якій проживає дитина, для останньої відведена окрема кімната, наявні окреме ліжко для сну, письмовий стіл, шафа, одяг та взуття, іграшки, книги та розвиваючі ігри відповідно до віку дитини.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з рекомендації органу опіки та піклування Тернопільської міської ради, віку дитини, прихильності до неї батька, необхідності духовного і фізичного розвитку дитини за участю обох батьків.

При цьому відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 в частині, що стосуються відвідування сином ОСОБА_6 місця проживання позивача ОСОБА_4 в країні Чорногорії в його супроводі або супроводі його батьків щорічно з 01.06. по 31.08, суд першої інстанції виходив з обґрунтованого побоювання матері дитини з приводу того, що у разі виїзду дитини за кордон батько може не повернути їй дитину, а також з того, що у Чорногорії позивач створив нову сім`ю та таке оточення буде новим для дитини і психологічно травмуючим, зважаючи на її малий вік.

З таким рішенням суду погоджується і колегія суддів.

Оскільки рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.06.2024 апелянтом оскаржується лише в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 щодо встановлення порядку відвідування дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місця проживання ОСОБА_4 у Чорногорії щорічно з 01.06. до 31.08. у супроводі ОСОБА_4 або його батьків, тому в іншій частині оскаржуване рішення суду колегією суддів не переглядається.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з ч.ч.2, 6, 7, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частинами 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ст.142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.

Відповідно до ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Положеннями ст.153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Частинами 1, 2 ст.159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Таким чином, при вирішенні даного спору та визначенні відповідності способу захисту права вимогам закону, суд враховує принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та положення ст.159 СК України, згідно з якими право на звернення до суду для усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні має той з батьків, хто проживає окремо у разі, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди.

Відповідно до положень ч.1 ст.12 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини», держави учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку:

- по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною;

- по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахуванням усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими.

Згідно із ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, місцем проживання батька дитини ОСОБА_4 є ОСОБА_9 .

Звертаючись з зустрічним позовом до суду, ОСОБА_4 просив, серед іншого, встановити порядок відвідування дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місця проживання ОСОБА_4 у Чорногорії щорічно з 01.06. до 31.06. у супроводі ОСОБА_4 або його батьків.

Разом з тим, як, на думку колегії суддів, вірно встановив суд першої інстанції, з долучених відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 скріншотів спілкування сторін у месенджері вбачається, що під час перебування ОСОБА_1 із дитиною у Республіці Чорногорія ОСОБА_4 забрав паспорт дитини з метою перешкоджання останній повернутись в Україну. Такі обставини дають підстави дійти висновку, що побоювання матері дитини з приводу того, що у разі виїзду дитини за кордон батько може не повернути їй дитину, є цілком логічними та обґрунтованими.

Крім того, суд першої інстанції також вірно взяв до уваги те, що у Чорногорії позивач створив нову сім`ю та таке оточення буде новим для дитини і психологічно травмуючим, зважаючи на її малий вік, враховуючи також і те, що їхня дитина з народження не розлучалася з матір`ю, а останні декілька років і взагалі проживала лише з нею.

Також, в матеріалах справи, окрім тверджень самого ОСОБА_4 , відсутні будь-які докази, які б могли свідчити про беззастережний намір ОСОБА_4 повертати дитину до місця проживання, яке оскаржуваним рішенням суду визначено з матір`ю ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів враховує, що згідно з визначеним судом графіком побачень з дитиною, ОСОБА_4 має можливість проводити час з дитиною в Україні.

Що стосується доводів апеляційної скарги про неналежність як доказу скріншотів переписки сторін, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки існує позитивна практика, коли суди приймають скріншоти у якості доказів у справі. Зазвичай це відбувається в ситуації, коли інша сторона не заперечує факт ведення листування, або справа стосується особливо чутливих сфер життя, коли отримати докази іншим шляхом неможливо або є небезпечним для життя та здоров`я (Постанова КЦС ВС від 13.07.2020 у справі № 753/10840/19). В іншій справі рішення судів повністю ґрунтувались на основі оцінки скріншотів коментарів в соціальній мережі Instagram. Суди визнали скріншоти належним та допустимим доказом для аналізу інформації, яка містилась на них (Постанова КЦС ВС від 09.06.2023 у справі № 344/7016/21).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий

Судді