Справа № 465/4855/23 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М. Провадження № 22-ц/811/132/24
Провадження № 22-ц/811/200/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий - суддя Цяцяк Р.П.,

судді Копняк С.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

позивача ОСОБА_1 та його представника

-адвоката Довганя В.І.;

адвоката Шаповал І.О.

- представника АТ «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Франківського районного суду міста Львова від 05 грудня 2023 року та додаткове рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

28 червня 2023 року адвокат Довгань Володимир Ігорович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства (АТ) «Українська залізниця», у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 01.04.2022 року № 389/ос в частині призупинення трудового договору з позивачем, поновити дію такого з 01.04.2022 року та стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за період з 01 квітня 2022 року по день фактичного допуску до роботи, як оплату за час вимушеного прогулу виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 2 952 грн. 30 коп.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 30 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Українська залізниця» був укладений Трудовий договір №730-2021, відповідно до якого позивача було прийнято на посаду менеджера Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця».

Наказом відповідача від 01.04.2022 року N 389/ос призупинено з 01 квітня 2022 року дію трудового договору з працівниками, в тому числі - і з позивачем, до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

За змістом частини 1 статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року № 2136 (в редакції, яка діяла станом на час винесення оскаржуваного наказу), призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Проте, у відповідача не існувало передбачених ст. 13 вказаного Закону підстав для тимчасового призупинення дії трудового договору, а саме - неможливості надати позивачу роботу на підприємстві.

Робоче місце позивача розташовано на вул. Гоголя, 1 у м. Львові - за місцезнаходженням Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», і за його місцезнаходженням бойових дій не було, а відповідач продовжував здійснювати господарську діяльність. Відтак вважає, що наказ відповідача №389/ос від 01.04.2022 року та Додаток І до нього в частині призупинення дії трудового договору з позивачем не відповідає нормам частини 1 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Крім того, зверталося увагу на те, що в оскаржуваному наказі зазначено, що причинами призупинення є неможливість надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/22 (з наступними змінами) воєнного стану. Позивач вважає, що зазначені в наказі підстави призупинення є загальними та не конкретизують підстав призупинення трудового договору з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту(том 1, а.с. 1-11, 58-62).

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 05 грудня 2023 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 01.04.2022 року № 389/ос в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .

Поновлено з 01.04.2022 року дію призупиненого трудового договору №730-2021 від 30.11.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Укрзалізниця».

Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 01.04.2022 року по 10.10.2023 року в розмірі 1 513 514 грн. 40 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12 026 грн. 63 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 коп. (том 2, а.с. 63-72).

Додатковим рішенням Франківського районного суду міста Львова від 18 грудня 2023 року стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000 грн. (том 2, а.с. 113-116).

Вищезгадані судові рішення оскаржив представник відповідача.

Апелянт просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що стаття 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" не передбачає, «що неможливість надання роботи повинна мати виключно абсолютний характер».

Вважає, що частина 2 статті 235 КЗпП України та пункт 9 статті 10 ЦПК України, якими керувався суд при ухваленні оскаржуваного рішення, не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, оскільки «призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин».

Звертає увагу на те, що статтею 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" передбачено порядок оскарження наказу (розпорядження) роботодавця про призупинення дії трудового договору (частина 3), а також те, що «відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України» (частина 4).

Також звертає увагу на те, що до призупинення дії трудового договору з позивачем останній з 01.03.2022 року перебував у простої, який (у відповідності до частини 1 статті 113 КЗпП України) оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові окладу і який було скасовано у зв`язку з необхідністю призупинення дії трудового договору, а тому вважає, що період з 01.04.2022 року до 10.10.2023 року не можна вважати вимушеним прогулом. Вважає, що «оскільки Позивача не було незаконно звільнено, то підстави для застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні».

Звертає увагу на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом через один рік і три місяці з дня, коли він дізнався про порушення свого права, а відтак вважає, що «таким чином, зволікаючи зі зверненням до суду з позовною заявою, Позивач фактично збільшив період, за який просив стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу», а тому стягнення судом середнього заробітку за 398 днів (більш ніж 1 рік і 6 місяців) апелянт вважає «очевидним порушенням вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України».

Поновлення судом дії трудового договору вважає «неможливим, оскільки це суперечить КЗпП та ЦК України», так як позивач з 10.10.2023 року звільнився з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (том 2, а.с. 119-132).

Розмір витрат на професійну правничу допомогу, присуджений до стягнення з відповідача на користь позивача, вважає таким, що не відповідає умовам договору про надання правничої допомоги, а також неспівмірним з реальними адвокатськими витратами та складністю справи (том 2, а.с. 145-150).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційних скарг та заперечення цих доводів хзі сторони позивача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення дії трудового договору саме з позивачем, який працював на посаді менеджера Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», як і не доведено тієї обставини, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а у працівника її виконувати.

Колегія суддів погоджується з висновками суду з огляду на таке.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи те, що 30 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Українська залізниця» було укладено Трудовий договір №730-2021, відповідно до якого позивача прийнято на посаду менеджера Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця».

Згідно пункту 1.1 Положення про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, затвердженого рішенням наглядової ради АТ "Укрзалізниця" від 7-9 жовтня 2020 року, Департамент внутрішнього аудиту та контролю є структурним підрозділом Акціонерного товариства "Українська залізниця" та підпорядковується наглядовій раді (комітету з аудиту) Товариства. Департамент виконує функції підрозділу/служби внутрішнього аудиту Товариства (п. 1.2 Положення про Департамент). Ціллю Департаменту є надання незалежних, об`єктивних аудиторських послуг, спрямованих на збільшення вартості Товариства та вдосконалення його діяльності і процесів.

Наказом АТ «Укрзалізниця» №Ц-42/6-В від 24.02.2022 року встановлено режим простою з 24.02.2022 року до відміни для працівників апарату управління відповідно до додатка 1.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24.03.2022 року №Ц-42/12-В внесено зміни до додатку 1 наказу від 24.02.2022 року №Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою», виклавши його у новій редакції.

Згідно додатку 1 до наказу від 24.02.2022 року №Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24.03.2022 року NЦ-42/12-В) ОСОБА_1 встановлено режим простою з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року.

Наказом №389/ос від 01.04.2022 року з ОСОБА_1 менеджером Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» було призупинено трудовий договір з 01.04.2022 року до припинення або скасування воєнного стану, у зв`язку із неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталась у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України, можливості повноцінного організовувати процеси діяльності товариства.

Вважаючи призупинення дії трудового договору незаконним, 28 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування відповідного наказу роботодавця та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Наказом (розпорядженням) №1871/ос від 03.10.2023 року ОСОБА_1 звільнено з 10 жовтня 2023 року з роботи за власним бажанням - у зв`язку з виходом на пенсію за віком.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено воєнний стан, який в подальшому продовжено.

Згідно з пунктом 3 Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до п.п. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (станом на момент видачі оскаржуваного наказу) призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку з військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 01 червня 2023 року у справі №149/1089/22 (провадження №61-292св23), від 14 лютого 2024 року у справі №464/2944/22 (провадження №61-13092ск23), від 28 лютого 2024 року у справі №465/3919/22 (провадження N 61-17848 св 23).

Таким чином, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Водночас, як випливає з аналізу положень частини 1 статті 13 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», таке право роботодавця щодо призупинення трудового договору з працівником настає за певних умов, зокрема, абсолютна неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Враховуючи викладене вище правове регулювання питання призупинення дії трудового договору через неможливість забезпечити працівника роботою у зв`язку із військовою агресією проти України, апеляційний суд констатує, що відповідне рішення роботодавця буде обґрунтованим, якщо у зв`язку з військовими діями виконання конкретним працівником покладених на нього трудових завдань буде об`єктивно неможливим і для встановлення таких обставин роботодавець має надати відповідні докази.

Однак, за обставин даної справи відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_1 не міг виконувати станом на 01.04.2022 року (дата прийняття оскаржуваного наказу про призупинення дії трудового договору) своїх трудових обов`язків через військові дії проти України.

Так робочим місцем позивача ОСОБА_1 є місто Львів, де військові дії безпосередньо не мали місця та не могли перешкодити здійсненню працівником АТ «Укрзалізниця» у Департаменті внутрішнього аудиту та контролю своїх трудових обов`язків.

Посилання роботодавця у оскарженому наказі на те, що підставами його винесення є неможливість надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, доказами не підтверджується та не пояснюється, яким чином знижений обсяг перевезень залізничним транспортом призупинив діяльність Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, де працював позивач.

Відтак висновки суду першої інстанції по суті спору у даній справі є вірними та такими, що належним чином підтверджуються наявними у справі матеріалами.

Не можна погодитися з доводами апелянта про те, що відсутність для позивача причини неможливості виконання роботи не є перешкодою для призупинення трудових відносин, зважаючи на наявність таких причин у відповідача, оскільки за змістом ст. 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" призупинення дії трудового договору може мати місце у разі, якщо військова агресія проти України є перешкодою як для надання працівнику роботи (призупинення з ініціативи роботодавця, як у даній справі), так і якщо військові дії перешкоджають виконанню працівником роботи (призупинення з ініціативи працівника).

Проте, як вже зазначалося, роботодавець не довів, що військові дії в державі унеможливили виконання позивачем покладених на нього трудових обов`язків.

При цьому не можуть прийматися аргументи апелянта стосовно того, що АТ "Укрзалізниця" в протидію російській федерації з території бойових дій евакуювало мирне населення до більш безпечних регіонів, перевозила гуманітарні вантажі, дипломатичні делегації дружніх країн та надала інші транспортні послуги, адже такі обставини не свідчать про об`єктивну неможливість виконання позивачем його трудових функцій.

Також не можна погодитися із твердженнями апелянта про те, що у АТ «Укрзалізниця» була відсутня робота відповідного характеру для позивача, що стало підставою для призупинення дії трудового договору. Як зазначається позивачем та не заперечується представником відповідача, АТ "Укрзалізниця" своєї діяльності не припиняло, як станом на час початку збройної агресії російської федерації проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу, установа працювала та продовжує працювати на зараз.

Також відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що виключають можливість виконання обов`язків обома сторонами трудового договору.

Позивач виявляв бажання та мав об`єктивну можливість працювати та виконувати свої обов`язки на робочому місці. Водночас, відповідачем не доведено неможливості відновлення надання роботи позивачу після простою, так як АТ "Укрзалізниця" працювало і працівники свої функції виконували, жодних даних про те, що робоче місце позивача знищене в результаті бойових дій чи передане в розпорядження іншого працівника тощо, матеріали справи не містять.

Колегія суддів уважає, що під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження той факт, що відповідач був позбавлений можливості надати роботу позивачу, зокрема і в тому числі хоча б частково, дистанційно або застосувати інший механізм - встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня чи продовження застосування простою, переведення на іншу роботу, яку здатен виконувати позивач відповідної до своєї кваліфікації та досвіду роботи.

Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору можуть свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Колегія суддів оцінює критично посилання апелянта на те, що суд не врахував правові висновки Верховного Суду у постанові від 14.09.2023 року у справі N 754/5488/22, адже їх зроблено за інших фактичних обставин, а саме: неможливості надання працівнику роботи у зв`язку з військовими діями в Київській області, що істотно відрізняються від даної справи, де робоче місце позивача перебувало у тому населеному пункті, де безпосередньо не велися військові дії.

Колегія суддів також не погоджується з доводами апелянта про те, що положення частиним 2 ст. 235 КЗпП України про нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливе лише у разі поновлення незаконно звільненого працівника або незаконного його переведення на нижче оплачувану роботу, а також на посилання з даного приводу на висновок Верховного Суду в постанові від 18.01.2023 року у справі N466/1680/21, за яким перелік підстав виплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу є вичерпним, адже з аналізу змісту вказаної норми права слідує, що передумовою для виплати працівнику компенсації за вимушений прогул є саме відновлення виконання ним своїх функцій як працівника, незалежно від того, які саме підстави призвели до виникнення такого прогулу.

Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Аналіз положень КЗпП України дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник саме з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що на час прийняття рішення про відсторонення від роботи позивач перебував у простої з 24.02.2022 року, адже відповідну компенсацію працівнику судом присуджено саме з 01.04.2022 року, тобто - дати прийняття наказу про призупинення дії трудового договору з працівником, а не щодо наказу про простій на підприємстві.

Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону України №2136-ІХ від 15.03.2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

Визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору свідчить про фактичну наявність вимушеного прогулу працівника, викликаного незаконним наказом роботодавця.

Тому у даному випадку, суд першої інстанції, керуючись відповідно до частини 1 статті 10 ЦПК України принципами верховенства права, з метою відновлення порушених трудових прав працівника, вірно застосував аналогію закону, що передбачено ст.ст. 2, 5, ч. 9 ст. 10 ЦПК України, положення ст. 235 КЗпП, якої передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надано доказів працевлаштування позивача та (або) отриманням ним заробітку (доходу) у період призупинення відповідачем дії трудового договору з 01 квітня 2022 року до 10 жовтня 2023 року, за яких суд мав би підстави дійти висновку про те, що позивач не був позбавлений заробітку (доходу), як єдиного засобу існування (забезпечення потреб життєдіяльності).

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 (в подальшому - «Порядок № 100»).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Судом встановлено, що згідно наказу (розпорядження) №1871/ос від 03.10.2023 року, ОСОБА_1 звільнено з 10.10.2023 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком.

Відтак, період вимушеного прогулу тривав з дати призупинення дії трудового договору (01.04.2022 року) по дату звільнення позивача (10.10.2023 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що законодавство передбачає право працівника на оскарження наказу про призупинення дії трудового договору, при цьому право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при скасуванні такого наказу за працівником не передбачено, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, ОСОБА_1 фактично відсторонили від роботи без збереження заробітної плати, тому в даному випадку, можливим є застосування положень ст. 235 КзпП України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, обґрунтовано стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час перебування його у вимушеному прогулі, тому доводи апеляційної скарги про те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливе лише у разі поновлення на роботі у зв`язку з незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу, а не у випадку призупинення дії трудового договору, є безпідставними.

Відсутність підстав для призупинення дії трудового договору, а отже, застосування положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» щодо відшкодування заробітної плати на час призупинення трудового договору, надає підстави для захисту прав позивача на отримання заробітної плати шляхом стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 01 квітня 2022 року по 10 жовтня 2023 року (період призупинення трудових правовідносин).

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що оскільки з 10.10.2023 року з ОСОБА_1 трудовий договір було розірвано, то поновлення судом дії трудового договору з 01.04.2022 року суперечило положенням КЗпП України.

Судом першої інстанції враховано факт припинення між позивачем та відповідачем трудових відносин з 10.10.2023 року, так як суд дійшов висновку, що вимушений прогул позивача припинився з моменту розірвання трудового договору 10.10.2023 року. Тому, рішення суду про поновлення дії трудового договору з 01.04.2022 року не суперечить трудовому законодавству.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат додатковим рішенням суду, то колегія суддів виходить з наступного.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Так, зокрема, частинами першою та другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи встановлено, що в позовній заяві позивач повідомив про орієнтовний розмір судових витрат (витрат на правничу допомогу), в якій також зазначив, що докази понесених витрат будуть надані в порядку статті 141 ЦПК України.

Ураховуючи наведені вище норми процесуального закону й те, що докази понесених витрат позивач подав з дотриманням вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для прийняття додаткового рішення за заявою позивача.

Колегія суддів вважає, що присуджені позивачеві витрати на професійну правничу допомогу є співмірними із складністю даної справи та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, тому підстави для зменшення розміру цих витрат або скасування додаткового рішення в цій частині, як просить апелянт у своїй апеляційній скарзі, відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції не допустив порушень норм процесуального закону, які регулюють вирішення питання розподілу судових витрат, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції також залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувані рішення та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги відповідача на згадані судові рішення до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 05 грудня 2023 року та додаткове рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 грудня 2023 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 09 квітня 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Копняк С.М.

Шеремета Н.О.