Справа № 203/772/22
Провадження № 2/0203/73/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2024 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Сливчук В.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

15.02.2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_4 , в якій позивач просить суд:

- зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні йому ОСОБА_1 51/100 часткою квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , шляхом вселення його до квартири та передачі йому ключів від неї.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідач не виконує рішення суду, яке набрало законної сили в іншій цивільній справі, та ухвалою суду до відповідача було застосовано примусовий привід до державного виконавця. Водночас відповідач порушує права позивача та перешкоджає йому у доступі до квартири як її законному власнику та змінює замки, здає квартиру в оренду третім особам.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

23.06.2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому він зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності, бо дізнався про порушення своїх прав ще в 2016 році, а з позовом звернувся в 2022 році. При цьому представник відповідача зазначив, що позивач є власником лише 51/100 частки квартира АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , яка не виділена в натурі, а відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач не здійснює позивачу перешкоди у користуванні квартирою шляхом зміни замків на вхідних дверях квартири відповідача, бо дверей у квартири позивача взагалі не існує, і квартири у 51/100 частку також не існує, бо ця частка не виділена в натурі та неможливо встановити хто та чим користується або має право користуватися.

Тому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Треті особи не подали до суду письмові пояснення по суті спору.

Під час судового засідання сторона позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом представник позивача пояснила суду таким чином, як про це вказано вище. Також позивач пояснив, що державний виконавець роз`яснив, що він не може виконати рішення суду в іншій цивільній справі, але міг би його виконати шляхом вселення, якби таке слово як вселення було зазначено у резолютивній частині рішення суду. Проте такого рішення суду не було ухвалено, тому позивач звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Представник відповідача під час судового засідання зазначив, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні, підстави своїх заперечень представник відповідача пояснив суду таким чином, як про це вказано у відзиві на позов. Також представник відповідача зазначив, що це є два окремі об`єкта нерухомого майна та відповідач у справі є неналежним, бо вона власник іншого нерухомого майна. Тому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 24.03.2022 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 23.06.2022 року було задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі в цивільній справі № 203/772/22 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 29.07.2022 року було задоволено заяву представника відповідача та залучено до участі в цивільній справі № 203/772/22 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 (адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ); ОСОБА_7 (адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ); ОСОБА_8 (адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ); ОСОБА_9 (адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ).

Ухвалою суду від 29.07.2022 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів в цивільній справі та витребувано з архіву Кіровського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу №203/638/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, зобов`язання вчинити дії, для огляду в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 23.12.2022 року були внесені виправлення в текст ухвал Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2022 року в цивільній справі №203/772/22, та ухвалено зазначити вірно: « ОСОБА_7 » замість невірного: « ОСОБА_7 ».

Ухвалою суду від 22.03.2023 року було частково задоволено клопотання представника відповідача про витребування додаткових доказів, заявлене в усній формі, в цивільній справі, та витребувано у Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (пр. Дмитра Яворницького, 75, м. Дніпро, 49000) відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_5 , у разі неможливості надати витребувані відомості повідомити суд із зазначенням причин, витребувано у Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, 10; ; електронна пошта: ) за наявності відомості про фізичних осіб, а саме їх дати народження та/або смерті щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (остання відома адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ), у разі неможливості надати витребувані відомості повідомити суд із зазначенням причин, а у задоволенні іншої частини вимог клопотання відмовлено.

Ухвалою суду від 01.08.2023 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання 07.03.2024 року з`явились позивач та представники сторін. Треті особи у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

Представник третьої особи ОСОБА_5 подала до суду письмову заяву про розгляд справи без участі третьої особи. Інші учасники не повідомили суду про причини неявки у судові засідання, будь-яких заяв чи клопотань від них до суду не надходило.

Суд, заслухавши думки учасників справи, на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності третіх осіб.

Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення учасників справи, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оглянув матеріали цивільної справи №203/638/19, оголосив судові дебати та заслухав заключні слова учасників справи.

У судовому засіданні 07.03.2024 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником 51/100 частки квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , загальною площею: 125,2 кв. м, житловою площею: 82,9 кв. м, в житловому будинку А-3 квартира №27, АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , яка складається з: 1, 3, 11, 12, 13-коридори, 2, 9-кухня, 4, 5, 6, 7, 8-житлові, 10-санвузол, І-балкон; співвласники на решту часток: 30/100 часток ОСОБА_9 , ОСОБА_8 ; приватна форма власності; підстава виникнення права власності: дублікат договору дарування, ВЕС №353713, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , 04.12.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., дата внесення запису 29.01.2007 року. Це підтверджується копіями дублікату договору дарування 51/100 частини квартири, серії ВВЕ 840953, від 25.06.2004 року, відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За відомостями з паспорта громадянина України ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , від 13.06.2016 року, з 10.12.2018 року позивач зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є власником квартири АДРЕСА_6 , загальною площею: 55,7 кв. м, житловою площею: 34,4 кв. м, яка складається з: коридору - 3,9 кв. м, кухні-10,1 кв. м, житлової-20,6 кв. м, житлової-13,8 кв. м, коридору-6,8 кв. м, балкона-0,4 кв. м., загальною площею-55,7 кв. м, житловою площею-34,4 кв. м; приватна форма власності; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу №435 від 28.04.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М.

За відомостями з паспорта громадянина України ОСОБА_4 , серії НОМЕР_3 , від 21.12.1998 року, з 13.08.2019 року відповідач зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_7 .

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2018 року, справа №203/475/17, було частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , про визнання недійсними договорів дарування, купівлі-продажу, свідоцтва про право власності на житло, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності, визнано недійсним договір дарування 51/100 частин квартири № АДРЕСА_8 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 , посвідчений 09 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. за реєстровим №553, скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_12 на 51/100 частин квартири АДРЕСА_8 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01, номер запису про право власності 14948590, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.06.2016 року, 18:13:43, індексний номер 30031291), в іншій частині в задоволенні позову відмовлено, стягнуто з відповідача ОСОБА_12 ( АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь позивача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір в сумі 1722 грн. 56 коп.

Вказане заочне рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили станом на 18.10.2018 року.

В мотивувальній частині вказаного вище заочного рішення суду зазначено, що судом було встановлено, що розпорядження №5/305-94 та видане на його підставі 24.02.1994 року свідоцтво про право власності на житло стосувались квартири АДРЕСА_6 , були видані до набуття позивачем права власності на квартиру № АДРЕСА_8 та останній не був стороною наступних правочинів щодо відчуження квартири АДРЕСА_6 , суд приходить до висновку про відсутність передбачених ст.ст.203, 216 ЦПК України підстав для визнання недійсними зазначеного вище свідоцтва та договорів дарування і купівлі-продажу та про невірне обрання позивачем способу захисту порушеного права.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2020 року, справа №203/638/19, було задоволено частково позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ; АДРЕСА_11 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_6 ; АДРЕСА_12 ), треті особи ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, зобов`язання вчинити дії, та усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю та зобов`язано ОСОБА_4 звільнити 51/100 часток квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 і передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат у сумі 768,40 гривень, а у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.03.2021 року, та набрало законної сили станом на 30.03.2021 року.

В мотивувальній частині вказаного вище рішення суду зазначено, що судом було встановлено, що відповідачка володіє саме тими приміщеннями, які за договором дарування від 25.06.2004 року належать позивачеві (кухня 2, коридор 3, житлові кімнати 4, 5, житловою площею 35,1 м2, балкон І (у загальному користуванні: кухня 9, санвузол 10, коридори 1, 11, 12, 13), які становлять 51/100 часток квартири № АДРЕСА_8 ).

Разом з цим, згідно з інформацією КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 06.11.2017 в інвентаризаційній справі за спірною адресою ( АДРЕСА_13 ) містяться відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_17 на 51/100 часток квартири № АДРЕСА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.10.2000, а також про подальшу реєстрацію права власності на вказану частку квартири за позивачем на підставі дублікату договору дарування від 04.12.2006 року. Також в інвентаризаційній справі за даними КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради містяться відомості про реєстрацію права власності на 19/100 часток квартири АДРЕСА_8 за ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також на 30/100 часток за ОСОБА_11 та ОСОБА_8 . Реєстрація права власності за ОСОБА_17 чи за іншою особою на окрему квартиру АДРЕСА_6 згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 24.02.1994 не проводилась. Викладені обставини встановлені Кіровським районним судом м. Дніпропетровська під час розгляду цивільної справи №203/475/17.

Таким чином, судом під час розгляду цивільної справи №203/638/19 встановлено, що договір дарування від 24.09.1996 року, за яким ОСОБА_17 нібито подарувала ОСОБА_14 спірне житло, є нікчемним, оскільки на день його укладення ОСОБА_17 не набула на цю квартиру права власності. Зазначене в цьому договорі свідоцтво про право власності на житло від 24.02.1994, видане Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів за розпорядженням №5/305-94, насправді не видавалося, а спірні житлові приміщення були приватизовані ОСОБА_17 за чотири роки після цього 19.10.2000 року.

На підтвердження факту утворення відповідачем перешкод у наданні у користування позивачем квартирою та невиконання рішення суду від 08.12.2020 року у справі №203/638/19, позивач надав суду копії: ухвали суду від 23.12.2021 року, справа №203/638/19, про доставлення приводом відповідача до державного виконавця, акта державного виконавця від 04.02.2022 року про неявку боржника, заяву державного виконавця від 02.09.2021 року про роз`яснення рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2020 року, справа №203/638/19.

Так, у заяві державного виконавця від 02.09.2021 року про роз`яснення рішення суду у справі №203/638/19 зазначено, що згідно з актом державного виконавця від 17.06.2021 року було встановлено, що двері квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 ніхто не відчиняє, на виклик ніхто не з`явився. При цьому 16.06.2021 року до відділу надійшла заява стягувача про невиконання боржником рішення суду, оскільки ОСОБА_4 проживає в іншому місті. Фактично примусове виконання рішення суду повинно відбуватись у відповідності до ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про вселення стягувача, проте виконавчий документ не містить слів щодо вселення стягувача до належного його помешкання, а лише зобов`язує ОСОБА_4 вчинити дії щодо усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні власністю, звільнення 51/100 часток квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 і передачі ключів від вхідних дверей квартири, а це вже ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення. Тому державному виконавцю не зрозуміло чи можливо примусово проникнути до помешкання боржника із самостійною заміною замку від вхідних дверей квартири з метою безперешкодного користування власністю стягувачем, відповідно до ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження».

Також у судовому засіданні було оглянуто матеріали цивільної справи №203/638/19 у 2-х томах.

Оглядом матеріалів справи №203/638/19 встановлено, що відповідно до договору оренди квартири від 25.09.2019 року, відповідач ОСОБА_4 (орендодавець) та ОСОБА_10 (орендар) уклали договір, предметом якого є ізольована квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_14 , площею 55,7 кв. м; мета оренди проживання орендатора та членів його сім`ї.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2021 року, справа №203/638/19, заяву державного виконавця про роз`яснення судового рішення було повернуто державному виконавцю як неподану.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.09.2021 року, справа №203/638/19, заяву державного виконавця про роз`яснення судового рішення було повернуто без розгляду.

Відповідно до копії виконавчого листа, виданого 12.05.2021 року у справі №203/638/19, 19.05.2021 року виконавчий документ було повернуто державним виконавцем стягувачу на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.08.2023 року, справа №203/638/19, було залишено без задоволення заяву ОСОБА_4 про визнання виконавчого листа, виданого в цивільній справі №203/638/19 таким, що не підлягає виконанню.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.10.2023 року, справа №203/638/19, було залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4 адвоката Бірюкова С.В., а ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.08.2023 року без змін.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, далі ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова ВС від 19 січня 2022 року, справа №727/10631/20).

Відповідно до положень п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Відповідно до положень ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до положень ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про його виселення.

У разі невиконання боржником рішення про його виселення самостійно державний виконавець виконує його примусово.

Державний виконавець призначає день і час примусового виселення, про що письмово інформує боржника. Боржник вважається повідомленим про його примусове виселення, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися виселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем .

Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового виселення, під час виконання рішення про виселення боржника не є перешкодою для його виселення.

Примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

Примусове виселення здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції .

Якщо виконання рішення здійснюється за відсутності боржника, державний виконавець зобов`язаний провести опис майна. Описане майно передається для відповідального зберігання стягувачу або іншій особі, визначеній державним виконавцем.

Якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про його виселення, державний виконавець накладає на нього штраф у порядку, визначеному цим Законом.

Про виконання рішення про виселення боржника державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове виселення.

У разі якщо особі, яка підлягає виселенню, має бути надано інше житлове приміщення, державний виконавець надсилає органу, який відповідно до судового рішення зобов`язаний надати боржнику інше житлове приміщення, повідомлення про строк виконання рішення про надання такого приміщення. У разі ненадання у визначений строк іншого житлового приміщення державний виконавець складає відповідний акт і звертається до суду з поданням про встановлення порядку подальшого виконання рішення. До вирішення судом зазначеного питання виконавчі дії не проводяться.

У разі якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження у такому разі підлягає відновленню за постановою державного виконавця.

Відповідно до положень ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про вселення стягувача.

У разі невиконання боржником рішення про вселення стягувача самостійно державний виконавець виконує його примусово.

Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

Державний виконавець зобов`язаний письмово повідомити боржника і стягувача про день і час примусового вселення. Боржник вважається повідомленим про примусове вселення стягувача, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися вселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавце м.

Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового вселення, під час виконання рішення про вселення не є перешкодою для вселення стягувача.

У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом .

Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.

Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове вселення.

У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

Статтею 13 Конвенції визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98), постанові ВСУ від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі №2а-204/12, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, що містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень частин 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз викладеного вище вказує, що гарантоване Конституцією України право громадянина України на вибір місця проживання не має призводити до порушення прав інших громадян України. Суд, вирішуючи спір між сторонами по суті, враховує те, що спірна житлова площа фактично ніколи не була місцем проживання позивача, хоча він в ній і зареєстрований, на відміну від відповідача, яка є власником квартири АДРЕСА_1 та розпоряджається нею на власний розсуд, реалізуючи правомочності власника. Так, за поясненнями представника відповідача, відповідач наразі здає в оренду вказане житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 , це підтверджується і оглянутими матеріалами цивільної справи №203/638/19.

Також суд бере до уваги те, що позивач володіє 51/100 часткою у спільному майні, що становить загальну площу квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 у 125,2 кв. м. Володіння і користування майном, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх її власників, у разі недосягнення згоди в порядку, що встановлюється судом. Так, за відомостями з Державного реєстру речових прав, іншими співвласниками квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 є треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , яким належать по 19/200 та 30/100 часток, відповідно.

Водночас спірна частка спільного нерухомого майна позивача у 51/100 не виділена в натурі, а тому наразі не є об`єктом житлових правовідносин. Тобто без виділення частки позивача в натурі спосіб захисту порушеного права на користування нею шляхом вселення у неї є неефективним та не призведе до відновлення порушеного права позивача на проживання у спірному житлі. Так, позивач є зареєстрованим власником квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , загальною площею 125,2 кв. м, а відповідач є зареєстрованим власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55,7 кв. м. Тому право власника може бути реалізоване іншими способами, зокрема, шляхом вимоги у інших власників, які володіють та користуються майном, що доводиться на його частку, відповідної грошової компенсації або усунення перешкод у користуванні майном шляхом виділення спірної частки майна в натурі.

Суд бере до уваги і те, що на приналежну позивачу частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , 29 припадає 82,9 кв. м житлової площі, які не є самостійним об`єктом житлових правовідносин, оскільки належну позивачу частку нерухомого майна не виділено в натурі. Тому, відповідно, відсутня реальна можливість її використання для проживання, та така припадає на частку відповідача в квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею 34,4 кв. м, яка виділена в натурі. Це, своєю чергою, не відповідає меті ефективного засобу правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції та не призведе безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації.

Тим більше, суд враховує, що рішення суду від 08.12.2020 року, справа №203/638/19, що набрало законної сили, про усунення позивачу перешкод у користуванні власністю та зобов`язання відповідача звільнити 51/100 часток квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 і передати позивачу ключі від вхідних дверей квартири наразі не виконане. За поясненнями учасників справи, виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення суду вже завершене, проте рішення не виконане, позивач не цікавився з яких підстав воно завершене, хоча вказує на те, що державний виконавець не може виконати таке рішення суду, бо відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 та в резолютивній частині рішення суду не вказано щодо вселення позивача у спірну квартиру. Оглядом матеріалів справи №203/638/19 встановлено, що виконавчий лист від 12.05.2021 року у справі №203/638/19 було повернуто стягувачу державним виконавцем без прийняття до виконання 19.05.2021 року.

Тим часом спірні правовідносини, що виникли між учасниками справи з приводу об`єкта власності житлового приміщення квартири свідчать про наявність виняткового випадку, коли даний об`єкт не може бути використаний усіма співвласниками за його призначенням, тобто для проживання, без порушення прав власника окремої ізольованої квартири АДРЕСА_1 . Право власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1 не оспорене та незаконність її набуття у власність не встановлена, а відповідач є її законним власником.

Таким чином, учасник спільної часткової власності на житлове приміщення позивач не володіє безумовним правом на вселення в нього і, отже, на проживання в житловому приміщенні. Реалізація власником правомочностей володіння і користування житловим приміщенням, що перебуває у спільній частковій власності, залежить від розміру його частки у праві власності на це житлове приміщення і угоди власників. Тим більше, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт того, що відповідач перешкоджає йому користуватися саме квартирою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , хоча і рішенням суду було встановлено, що частина приміщень (кухня 2, коридор 3, житлові кімнати 4, 5, житловою площею 35,1 м2, балкон І (у загальному користуванні: кухня 9, санвузол 10, коридори 1, 11, 12, 13), які становлять 51/100 часток квартири № АДРЕСА_8 ) припадає на квартиру АДРЕСА_1 , якою володіє відповідач. Адже у квартири АДРЕСА_1 є вхідні двері та ключі від неї, та щодо якої відповідач реалізує правомочності власника, а у квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 вхідних дверей та ключів від неї наразі немає. При цьому, якщо угоди про порядок користування житловим приміщенням між співвласниками не досягнуто, задоволення вимоги одного з власників про вселення в квартиру можливе лише при визначенні судом порядку користування житловим приміщенням та наданні кожному з власників в користування жилого приміщення, відповідно до його частки у праві власності на це приміщення.

Викладені вище дає суду підстави для висновку про необґрунтованість позовних вимог, неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права на користування квартирою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 . Це, своєю чергою, свідчить про безпідставність тверджень представника відповідача про неналежність відповідача у справі.

При цьому з приводу заяви сторони відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і №22095/93, § 51)).

Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України визначено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Строки давності виконують декілька функцій, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушення прав осіб, які могли мати місце у випадку, якщо б суди розглядали їх справи на основі доказів, що могли би бути неповними за спливом часу.

Такі висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі №263/11337/19 (провадження №61-10706св20).

Верховний Суд зауважує, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).

Відповідно до положень ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами ст. 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається в разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу в справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше, як на підставі заяви, поданої й оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

Виходячи з аналізу наведених норм, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. В разі подання позову з недодержанням правил підсудності й наступного саме закриття провадження у справі, а не відмови або повернення позову, подання такого позову перериває перебіг позовної давності.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або ускладненим. При цьому, наголосив у постанові Верховний Суд, очевидно, що перебування справи в провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного й розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів у порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи й позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

Вказані правові висновки викладені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2019 року у справі №902/326/16 та від 24.09.2019 року у справі №922/1151/18, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 р. у справі №922/1467/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.09.2020 р. у справі №904/1080/19.6.14 та від 28 жовтня 2020 року у справі №910/10963/19.

З огляду на викладене вище, враховуючи, що у ході судового розгляду справи судом не було встановлено обґрунтованості позовних вимог, то у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Тим більше, що рішенням суду від 08.12.2020 року у цивільній справі №203/638/19 позивач захистив в судовому порядку свої порушені права на користування квартирою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 у спосіб, який визначений судом як ефективний та позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою судом задоволені.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , та відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору у справі позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 137, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору у справі позивачу не відшкодовуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 21.03.2024 року.

Суддя Ф.М. Ханієва