за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа - ОСОБА_2 , за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року.
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цією скаргою на бездіяльність державного виконавця.
Суть скарги зводилася до того, що на виконанні Солом`янського РВ ДВС у м. Києві перебуває виконавче провадження про стягнення з нього аліментів на неповнолітню дитину. У період з лютого 2021 року до липня 2021 року він добровільно сплачував аліменти на рахунок дитини, однак державний виконавець сплачені ним суми в цей період безпідставно не врахував.
Суд першої інстанції ухвалою від 16 травня 2023 року скаргу задовольнив.
Визнав неправомірним розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 18 листопада 2022 року № 65324102, складений головним державним виконавцем Солом`янського РВ ДВС у м. Києві Браташовою В. І. у виконавчому провадженні № 65324102. Зобов`язав головного державного виконавця Солом`янського РВ ДВС у м. Києві Браташову В. І. вжити дії щодо скасування цього розрахунку заборгованості та здійснити перерахунок розміру заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_1 за період з лютого 2021 року до липня 2021 року з урахуванням сплачених сум у цей період у розмірі 10 390,00 грн.
Суд апеляційної інстанції постановою від 03 жовтня 2023 року ухвалу суду першої інстанції від 16 травня 2023 року скасував та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Верховний Суд постановою від 13 червня 2024 року постанову суду апеляційної інстанції скасував та залишив у силі ухвалу суду першої інстанції про задоволення скарги.
Колегія суддів вважала, що з урахування обсягу неповної цивільної дієздатності неповнолітньої особи та того, що аліменти є власністю дитини, законодавець закріпив право неповнолітнього на самостійне одержання аліментів.
На час першого перерахування ОСОБА_1 на рахунок дитини аліментів, дитина була неповнолітньою, тому суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення скарги.
З такими висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погодитися не можемо й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюємо окрему думку.
Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини другої статті 129 Конституції України).
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Статтею 447 ЦПК України передбачено право сторін виконавчого провадження звернутися до суду зі скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Як встановили суди, на виконанні Солом`янського РВ ДВС у м. Києві перебуває виконавче провадження з примусового виконання судового наказу, виданого 03 березня 2021 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на неповнолітню доньку ОСОБА_3
18 листопада 2022 року державний виконавець здійснив розрахунок заборгованості зі сплати аліментів.
У зв`язку з незгодою з розрахунком заборгованості, боржник ОСОБА_3 звернувся до суду з цієї скаргою, під час розгляду якої суди вирішували питання щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів, та перевіряли, чи є бездіяльністю державного виконавця невключення ним до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів грошових коштів у сумі 10 390,00 грн, які боржник сплатив не на рахунок стягувача, а на рахунок неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , та чи призвело це до порушення прав боржника.
У статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.
Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом (частина восьма статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).
Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частина третя статті 195 СК України).
Оскільки особою, на користь якої виданий судовий наказ, тобто стягувачем, є ОСОБА_2 , то, обчислюючи розмір заборгованості зі сплати аліментів, державний виконавець обґрунтовано не врахував ті суми коштів, які боржник, діючи на власний розсуд, сплатив не на користь стягувача.
Такі дії державного виконавця спрямовані на виконання судового наказу про стягнення аліментів та відповідають вимогам статей 18, 71 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому немає жодних сумнівів у тому, що аліменти є власністю дитини і законодавець закріпив право неповнолітньої дитини на самостійне одержання аліментів (стаття 179 СК України, стаття 31 ЦК України).
Однак, неповнолітня донька стягувача та боржника, яка відповідно до частини другої статті 47 ЦПК України наділена цивільною процесуальною дієздатністю, до суду із заявою про видачу судового наказу чи з позовом не зверталася та відповідно судового рішення про стягнення аліментів на її користь немає.
Під час розгляду скарги на дії державного виконавця суд не може вирішувати питання про те, на чию користь правильно стягувати аліменти, оскільки це питання вже вирішено судовим рішенням, що набрало законної сили, заходи з примусового виконання якого й здійснює державний виконавець.
Водночас законом визначено процедуру захисту прав боржника в разі ознак, що можуть свідчити про нецільове витрачання аліментів.
Так, статтею 186 СК України встановлено порядок контролю органом опіки та піклування за цільовим витрачанням аліментів.
Згідно з частиною другою цієї статті у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.
Тобто, у платника аліментів у разі нецільового витрачання аліментів передбачено право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділення Державного ощадного банку України.
Наведене свідчить про те, що платник аліментів не наділений правом самостійно визначати отримувача аліментів, тим більше під час розгляду питання про розмір заборгованості зі сплати аліментів, оскільки особа, на користь якої стягуються аліменти (отримувач аліментів) визначається судом за відповідним позовом/заявою про видачу судового наказу, поданим/поданою тим з батьків, з ким проживає дитина, або ж самою неповнолітньою дитиною. Боржник же в такому випадку наділений лише правом ініціювати моніторинг цільового використання аліментів.
Крім того, зробивши висновок про те, що перераховані ОСОБА_3 на рахунок неповнолітньої доньки грошові кошти в сумі 10 390,00 грн є аліментами, фактично порушені права самої дитини, яка, як власник цих коштів, не була залучена до участі в справі, її думку щодо природи цих коштів суд не з`ясував.
З урахуванням викладеного вважаємо, що постанова Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року є законною та обґрунтованою й підстав для її скасування не було.
Судді: Є. В. Краснощоков