ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1326/24 Справа № 211/4435/23 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Юрченко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №211/4435/23 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Транс-Інвест» про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Транс-Інвест»,

на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2023 року,

встановив:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Компанія Транс-Інвест» про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивований тим, що з 21 грудня 2020 року по 30 вересня 2022 року позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Компанія Транс-Інвест» де працював на посаді водія навантажувача.

Зазначає, що під час звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, не було оплачено відпрацьований робочий час за червень, липень 2022 року та не компенсовано не використані відпустки за 2020, 2021, 2022 роки. У день звільнення позивача, 30 вересня 2022 року, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ст. 116 КЗпП України.

На підставі наведеного просив стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні за 2020, 2021 та 2022 роки в сумі 19 581,12 гривень, заборгованість по заробітній платі за червень та липень 2022 року в сумі 16 589,66 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 53 576,12 гривень.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Компанія Транс-Інвест» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за червень та липень 2022 року сумі 13 459, 43 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 40 691, 30 гривень, компенсацію за невикористану відпустку за 2020, 2021 та 2022 роки при звільненні в сумі 13 459, 43 гривень з утриманням з вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ТОВ «Компанія Транс-Інвест» на користь держави судовий збір у сумі 1 073, 60 гривень.

В апеляційній скарзі ТОВ «Компанія Транс-Інвест» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за червень та липень 2022 року в сумі 13 459,43 гривень, компенсації за невикористану відпустку в сумі 3 466,15 гривень, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20 354,50 гривень та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення заробітної плати за червень та липень 2022 року в сумі 13 459,43 гривенгь та часткове задоволення інших позовних вимог позивача посилаючись на те, що звертаючись до суду з даним позовом позивач повідомив суду недостовірну інформацію, зокрема, ставлячи питання про стягнення заробітної плати за червень 2022 року та липень 2022 року, не повідомив суд про те, що у вказаних місяцях він перебував у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується відповідною заявою позивача та наказом відповідача, копії яких додані до апеляційної скарги. Крім того, визначаючи кількість днів не використаної відпустки позивач посилався на те, що він взагалі не був у відпустках в період з 2020 року по 2022 рік, тому кількість днів не використаної відпустки, виходячи із мінімальної кількості днів відпустки, передбаченої законом, становить 72 дні. Разом з тим, кількість днів невикористаної відпустки була зазначена в Наказі № 171-К про припинення трудового договору від 30 вересня 2023 року, за яким компенсація за дні невикористаної відпустки становила 32 календарних дня. Згідно довідки № 12 від 10 листопада 2023 року компенсація за невикористані дні відпустки становить 9 993, 28 гривень.

Також ТОВ «Компанія Транс-Інвест» просить прийняти до уваги докази, які не були подані до суду першої інстанції та поновити строк для їх подання посилаючись на те, що відповідач не був обізнаний про наявність даного спору. Вказує на те, що суд першої інстанції помилково розцінив ту обставину, що поштовий конверт, який повернувся на адресу суду з відміткою «Адресат відмовився», як небажання відповідача взяти участь у справі, оскільки жодна посадова особа підприємства, яка має повноваження на отримання кореспонденції, не відмовлялась від її прийняття.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 , яка діє в інтересах відповідача ТОВ «Компанія Транс-Інвест», доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримала та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Відповідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Компанія Транс-Інвест» підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 21 грудня 2020 року по 30 вересня 2022 працював у ТОВ «Компанія Транс-Інвест», звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, про що свідчить запис 14 у трудовій книжці позивача (а.с.9-11).

З наданої позивачем інформації про рух коштів в АТ «ПУМБ» вбачається, що останні надходження коштів на банківській рахунок позивача від відповідача відбувалися у липні 2022 року. Після 18 липня 2022 року коштів на рахунок позивача від ТОВ «Компанія Транс-Інвест» не надходило (а.с.12-19).

Згідно з Індивідуальними відомостями про застраховану особу за формою ОК-5 ОСОБА_1 працював у червні 2022 року (30 днів) та липні 2022 року (31 день), однак виплата йому заробітної плати за вказані місяці не здійснена, Страхувальник - ТОВ «Компанія Транс-Інвест» () (а.с.20, 21).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач посилався на те, що під час звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, не було оплачено відпрацьований робочий час за червень, липень 2022 року та не компенсовано не використані відпустки за 2020, 2021, 2022 роки.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за червень та липень 2022 року в сумі 13 459,43 гривень з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 40 691, 30 гривень та компенсації за невикористану відпустку за 2020, 2021 та 2022 роки при звільненні у сумі 13 459, 43 гривень з утриманням з вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтею ст.43 Конституції України кожному громадянину гарантовано право на працю; на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

За ст. 74, 79 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Нормою ст.83 цього Кодексу передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно з положеннями ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Нормою ст. 24 вказаного Закону визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Як роз`яснило Міністерство праці та соціальної політики України листом від 24 червня 2011 року за № 208/13/116-11, щоб розрахувати суму компенсації відпускних, яку потрібно виплатити працівникові, суму середньоденної заробітної плати множать на кількість невикористаних днів відпустки.

Кількість днів щорічної відпустки, за які необхідно виплатити компенсацію працівникові, має розраховуватися виходячи з фактичної належної йому тривалості щорічної відпустки, яка визначається пропорційно відпрацьованому ним часу.

Згідно з вимогами ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними у даному випадку є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В п.20 Постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз`яснив судам, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки його виплати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з п.2 цього порядку, під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплати. Обчислення середньої заробітної плати при нарахуванні виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати (пункт 5 вказаного Порядку).

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, колегією суддів встановлено наступне.

Позивачем доведено, що відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку в день звільнення,

Судом першої інстанції, за власним розрахунком визначено, що відповідач не виплатив позивачу заробітну плату за червень та липень 2022 року у загальній сумі 13 456,43 гривень та не виплатив компенсацію за 43 дні невикористаної щорічної відпустки за 2020, 2021 та 2022 роки. у сумі 13 459,43 гривень.

Оскільки позивачу не були виплачені всі належні суми у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, то наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Середньоденний заробіток позивача розрахований судом першої інстанції виходячи з інформації, зазначеної в Індивідуальних відомостях про застраховану особу за формою ОК-5, з якої слідує, що заробітна плата позивача за квітень 2022 року становила 6 862,98 гривень, кількість трудових днів становить - 30 днів; за травень 2022 року 6 596,38 гривень, кількість трудових днів становить - 31 день.

За основу судом взято квітень 2022 року (21 робочий день) та травень 2022 року (22 робочих дня), оскільки саме ці місяці передували місяцю, в якому відбувається подія (заробітна плата не виплачена за червень та липень 2022 року) та суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що середньоденний заробіток позивача становить 313,01 гривень.

Середній заробіток за час затримки розрахунку, визначений судом першої інстанції, становить 40 691,30 гривень, і з вказаним розрахунком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Заперечуючи проти позовних вимог позивача, відповідачем подано апеляційну скаргу, до якої додано докази, а саме: заява позивача про надання йому відпустки без збереження заробітної плати та Наказ відповідача № 20-2-ВБЗ від 01 червня 2022 року, Наказ № 171-К про припинення трудового договору від 30 вересня 2023 року, які не надавались суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про прийняття поданих до апеляційної скарги доказів, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення п. 6 ч.2 ст. 356, ч.1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.

Відповідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Колегія суддів апеляційного суду відмовляє у прийнятті вищевказаних нових доказів, оскільки наведені заявником обґрунтування не підтверджують об`єктивної неможливості їх своєчасного надання для дослідження судом першої інстанції, а їх зміст не впливає на висновки суду про відсутність доказів на підтвердження заявленого до встановлення юридичного факту.

Щодо посилання відповідача на те, що суд першої інстанції помилково розцінив ту обставину, що поштовий конверт, який повернувся на адресу суду з відміткою «Адресат відмовився», як небажання відповідача взяти участь у справі, оскільки жодна посадова особа підприємства, яка має повноваження на отримання кореспонденції, не відмовлялась від її прийняття колегією суддів не приймаються до уваги, з огляду на таке.

Відповідно частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставляння судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

21 липня 2023 року на адресу ТОВ «Компанія Транс-Інвест» засобами поштового зв`язку судом першої інстанції направлено копію позовної заяви з додатками.

14 серпня 2023 року поштовий конверт повернувся на адресу суду з відміткою «Адресат відмовився».

Отже розцінення судом першої інстанції таких дій відповідача як не бажання скористатися правом подання відзиву на позовну заяву, є обґрунтованим.

При цьому, посилаючись на те, що жодна посадова особа підприємства, яка має повноваження на отримання кореспонденції, не відмовлялась від її прийняття, відповідач не надав належних та допустимих доказів того, хто саме з посадових осіб підприємства уповноважений на отримання кореспонденції та будь якого доказу того, що вказана посадова особа не отримувала поштове відправлення. При цьому відповідач, заперечуючи свою відмову від отримання поштової кореспонденції, не оскаржив дії працівників поштового зв`язку, якими проставляються відповідні відмітки в поштових відправленнях.

У зв`язку з тим, що колегія суддів відмовляє у прийнятті вищевказаних нових доказів, які покладені в основу апеляційної скарги та основу обґрунтування заперечень відповідача проти заявлених позовних вимог, а апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань незаконності рішення суду першої інстанції у цій справі, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції надано вірну правову оцінку доказам по справі та суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Оскільки апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Транс-Інвест» залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 03 квітня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста