Справа № 946/5404/22
Провадження № 2/946/529/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 червня 2024 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді: Бальжик О.І.

за участю секретаря: Богдан А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання права на користування житловим приміщенням, права на визнання наймачем та права на приватизацію, -

В С Т А Н О В И В:

І. Суть позовної заяви

1.1. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, яким просила:

(1) визнати за нею право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та право на визнання наймачем квартири за вказаною адресою;

(2) визнати за нею право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

1.2. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 14.10.1988 року виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Ізмаїла ОСОБА_2 видано ордер № 41 на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . В ордері було зазначено лише одного наймача - ОСОБА_2 19.11.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб. Після укладення шлюбу позивачка вселилася до вказаної квартири.Зареєструвати місце проживання у ОСОБА_1 не вийшло через усну відмову уповноваженої особи, у зв`язку із відсутністю на той момент документу, який би підтверджував право на проживання у вищевказаній квартирі.Незважаючи на відсутність формальної реєстрації за адресою проживання чоловіка, ОСОБА_1 фактично проживала разом із ОСОБА_2 , вела із ним спільне господарство та доглядала за ним, що підтверджується довідкою КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс» за вих.№485 від 22.02.2022 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. За життя чоловік позивачки розпочав процедуру приватизації вищевказаної квартири, але не завершив її через хворобу. На сьогоднішній день позивачка і досі проживає у квартирі, що залишилася після смерті її чоловіка. Відповідно до довідки КП Ізмаїльської міської ради «Житсервіс» № 440 від 02.05.2022 року за адресою в АДРЕСА_1 , з 10.03.1989 року до 13.02.2021 року був зареєстрований один ОСОБА_2 . Після смерті чоловіка позивачки залишилася тільки спірна квартира. Його дружина - ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею. 27.07.2021 року ОСОБА_3 звернулась до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області з метою приватизації квартири, на яку її чоловікові видавався ордер, адже позивачка житлових чеків не отримувала та власним правом на них не скористалася, що підтверджується довідкою № 86 від 06.04.2022 року, виданою AТ «Державний ощадний банк України». У приватизації квартири ОСОБА_4 було відмовлено з причини відсутності ордера та рекомендовано звернутися до суду для вирішення вказаного питання.

ІІ. Стислий виклад позиції учасників судового процесу

2.1. Позивачка, будучи своєчасно та належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, направивши представника з належним чином посвідченими повноваженнями.

2.2. У судовому засіданні представник позивачки просила задовольнити позовну заяву на підставі викладених у ній доводів. Додатково зазначила, що позивачка у 2002 році в установленому законом порядку вселилася у спірну квартиру як член сім`ї квартиронаймача, з 2002 року по теперішній час (тобто протягом тривалого часу) постійно проживає у ній, сплачує житлово-комунальні послуги, іншого житла не має, а тому, на її думку, вона має право на користування житловим приміщенням. Вселення ОСОБА_1 до житлового приміщення не є самоправним та незаконним, оскільки порядок вселення у житлове приміщення не порушувався. Позивачка вселилася до свого чоловіка після укладання шлюбу, жоден член сім`ї проти не був (їх і не було, щоб вони могли заперечувати проти цієї події); вказане житлове приміщення було їхнім постійним місцем проживання як сім`ї; подружжя вело спільне господарство аж до смерті ОСОБА_2 ; тривалість спільного часу проживання є значною - 19 років; в них склався певний порядок користування житловим приміщенням за взаємною згодою без додаткових угод. Реєстрація за іншою адресою не може стати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.Кожен громадянин України зобов`язаний зареєструвати своє місце проживання (у зв`язку із неможливістю зареєструвати своє місце проживання із чоловіком у спірній квартирі, позивачка мала бути зареєстрованою хоча б десь). Місце реєстрації не «прив`язує» особу до певного місця та не зобов`язує її проживати за декларованою адресою та не може бути доказом того, що вона не проживала разом з чоловіком та не вселялася до нього. Досі реєстрація місця проживання плутається із радянським рудиментом «прописка» (яка втілювала в життя функцію адміністративно-планового розміщення населення, контроль за переміщенням громадян). А реєстрація місця проживання на сьогоднішній день є лише підтримкою юридичного зв`язку між людиною і державою з метою взаємного виконання прав і обов`язків, має повідомний характер і не обмежує свободу пересування громадян. Тобто, приміщення, в якому позивачка проживала разом із померлим чоловіком, стало і є для неї «домом», «житлом». Про це свідчить аналіз національного законодавства та судова практика Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ). Адже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Звернула увагу, що ОСОБА_1 вже зверталася із відповідною заявою до органу приватизації, у задоволені якої було відмовлено у зв`язку із відсутністю оригіналу ордеру, який свого часу видавався на ім`я її чоловіка в одному екземплярі. Відсутність ордеру на квартиру з незалежних від позивачки підстав позбавляє останню реалізувати своє законне право на приватизацію квартири, яку свого часу отримав її чоловік, в якій вона проживала разом із ним та вела спільне господарство. Таким чином, на думку представника позивачки, єдиним способом захисту права на користування житловим приміщенням є лише звернення до суду із відповідною позовною заявою.Також вважала, що ОСОБА_1 має право на визнання її наймачем житлового приміщення, адже не має інших членів сім`ї, які могли бути проти цього. Позовні вимоги щодо зобов`язання укласти договір найму в даному випадку є похідними від вимог щодо визнання права користування, оскільки взаємопов`язані та випливають один з одного.

2.3. Представник відповідача виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області заперечувала проти задоволення позову, надавши відзив на позовну заяву (а.с.43, 44). Згідно доводів відзиву, ОСОБА_1 зареєстрована, мешкає та є співвласницею житла за іншою адресою: АДРЕСА_2 . У встановленому законом порядку до жилого приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не вселялась.Недотримання порядку вселення, проживання та реєстрація за іншим місцем є підставою для відмови в позові про визнання користування жилим приміщенням.Позовні вимоги про визнання права на приватизацію квартири не є похідними. Відносини щодо приватизації житла регулюються іншим законодавством, а саме Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396. Відповідно до ст.2 Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. При цьому, позивачка не є наймачем спірної квартири, до спірної квартири у встановленому порядку не вселялась.

2.4. В останнє судове засідання сторони, а також треті особи, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

3.1. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2022 року справа №946/5404/22 (провадження №2/946/2901/22) передана на розгляд судді Бальжик О.І. (а.с.19).

3.2. Ухвалою судді від 16.08.2022 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати у загальному позовному провадженні (а.с.20).

3.3. Ухвалою судді від 22.12.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.35).

3.4. Ухвалою суду від 29.05.2023 року витребувано докази з відділу державної реєстрації та надання інформації з державних реєстрів виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області та КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.63).

3.5. Під час розгляду справи здійснювалося фіксування судового процесу технічними засобами.

ІV. Оцінка та висновки судді

4.1. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

4.2. Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

4.3. За правилами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

4.4. У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Зазначені норми є загальними, оскільки відсилають до спеціального законодавства.

4.5. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII від 19.06.1992 року (надалі Закон № 2482-XII).

4.6. Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону № 2482-XII право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

4.7. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону № 2482-XII).

4.8. Статтею 2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» №500-VI від 04.09.2008 року (надалі Закон №500-VI) передбачено, громадяни можуть реалізувати конституційне право на житло шляхом приватизації житла у гуртожитку.

4.9. У статті 4 Закону №500-VI зазначено, що:

громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради;

приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону № 2482-XII та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

4.10. В підпункті «а» п. 7 ч. 1 ст.5 Закону №500-VI зазначено, що приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється шляхом безоплатної їх передачі громадянам з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

4.11. Згідно з пунктом 13 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396 (далі - Положення №396) приватизація жилих приміщень в гуртожитках здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

4.12. Положеннями абзаців 1-3 п. 14 Положення №396 передбачено, що передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках які на момент набрання чинності Законом №500-VI перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача жилих приміщень в гуртожитках, які на момент набрання чинності Законом №500-VI перебували у державній власності, у власність громадян здійснюється на підставі рішень органів місцевого самоврядування, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (після передачі/прийняття гуртожитку у власність відповідної територіальної громади). При цьому орган місцевого самоврядування відповідно до ст.5 Закону №500-VI має прийняти рішення щодо залишення цілісного майнового комплексу (будівлі, будинку) у статусі «гуртожиток» та дозволити приватизацію його жилих та нежилих приміщень.

4.13. Відповідно до п. 17 Положення №396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18).

4.14. Як зазначає Верховний Суд, при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права (справа 754/613/18-ц від 15.01.2020 року).

Вищезазначені правові позиції визначені в постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 591/6623/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження №14-165цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 14-464цс19).

4.15. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

4.16. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

4.17. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

4.18. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

4.19. Відповідно до пунктів 40-42, 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).

4.20. Аналіз вищевикладений статей свідчить про те, що встановлене законом право громадянина на житло, у тому числі і на приватизацію житла презюмується і підлягає захисту у разі його порушення.

4.21. Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону № 2482-XII спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

4.22. Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд.

4.23. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

4.24. У судовому засіданні встановлено, що 14.10.1988 року на підставі рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів м. Ізмаїла №434 від 13.10.1988 року ОСОБА_2 видано ордер № 41 на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , у складі одного наймача - ОСОБА_2 (а.с.122).

4.25. 19.11.2002 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 19.11.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис №562 (а.с.10).

4.26. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 вселилася у квартиру АДРЕСА_3 як член сім`ї наймача, вела спільне господарство, що підтверджується довідкою КП «Житсервіс» за вих.№485 від 22.02.2022 року (а.с.13).

4.27. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 17.03.2021 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №442 (а.с.11).

4.28. Згідно з відомостями за підписом директора КП ІМР «Житсервіс» за вих.№440 від 02.05.2022 року за спірною адресою ОСОБА_2 був зареєстрований один з 10.03.1989 року згідно ордера №41 від 14.10.1988 року до 13.03.2021 року (дня смерті) (а.с.15).

4.29. 27.07.2021 року ОСОБА_1 звернулася до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області із заявою про передачу у власність квартири АДРЕСА_3 , у задоволенні якої їй було відмовлено (а.с.16).

4.30. Відповідно до листа АТ «Державний ощадний банк» за вих.№86 від 06.04.2022 року відповідно до Книги обліку видачі житлових чеків ОСОБА_1 житлові чеки не отримувала та власним правом на них в м. Ізмаїлі не користувалася (а.с.17).

4.31. Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона проживає на першому поверсі в квартирі АДРЕСА_4 з 2005 року. ОСОБА_1 їй знайома з 2002 року, вони спільно працювали прибиральницями у торгівельному центрі. Позивачка поселилася у квартиру АДРЕСА_5 , яка розташована на п`ятому поверсі, після одруження з ОСОБА_6 . З чоловіком ОСОБА_7 вона познайомилася, коли той приходив до неї у магазин. В подальшому вона бачила ОСОБА_6 в Українському Дунайському пароплавстві, де було її основне місце роботи. Більш тісно вона почала спілкуватися з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 лише у 2005 році, коли вони стали сусідами. Проте, в гості один до одного вони не приходили.

4.32. Свідок ОСОБА_9 , будучи допитаним пояснив, що він протягом п`ятнадцяти років проживав в квартирі АДРЕСА_6 , яка розташована на четвертому поверсі. З позивачкою він знайомий приблизно з 2003-2003 р.р. Коли він повернувся з рейсу, його матір розповіла, що їх сусід ОСОБА_6 , який проживав на п`ятому поверсі, одружився на жінці та перестав зловживати спиртними напоями. З того часу, він періодично бачив своїх сусідів, коли приходив до батьків у гості. Він, в свою чергу, переїхав до іншого житла, розташованого на АДРЕСА_7 . Після смерті батька, йому належить частка квартири по АДРЕСА_8 в порядку спадкування. Останній раз він бачив ОСОБА_10 у 2020-2021 році (за півроку-рік до повномасштабного вторгнення), коли приходив до матері; Неля виходила з під`їзду. Наскільки йому відомо, чоловік позивачки помер за декілька років до повномасштабного вторгнення.

4.33. Отже, як встановлено у судовому засіданні, позивачка проживає у спірному житловому приміщенні більше двадцяти років як член сім`ї наймача, сплачуючи витрати на утримання майна та інші обов`язкові платежі. Вказані обставини свідчать про те, що у ОСОБА_1 склався достатній та тривалий зв`язок з займаним житловим приміщенням, щоб можна було б вважати її «житлом» у значенні положень статті 8 Конвенції.

4.34. З копії ордера №41 від 14.10.1988 року на спірне жиле приміщення вбачається, що його загальна житлова площа становить 18,75 кв. м, що відповідає положенням вищевказаної правової норми (а.с.18).

4.35. Предметом цього позову є визнання права на користування житловим приміщенням, визнання наймачем та приватизацію.

4.36. Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02).

4.37. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

4.38. В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб з передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

4.39. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, слід виходити із його ефективності. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення (захисту) в обраний спосіб.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог.

4.40. У судовому засіданні встановлено, що відповідачем відмовлено позивачці у вирішенні її питання щодо приватизації житлового приміщення.

4.41 Таким чином, оскільки орган місцевого самоврядування зволікає з винесенням відповідного рішення, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на користування житловим приміщенням, визнання наймачем та визнання права на приватизацію підлягають задоволенню.

Подібні висновки щодо ефективності зазначеного способу захисту права на приватизацію також було висловлено Верховним Судом у постановах від 08 липня 2020 року у справі №201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 28 квітня 2021 року у справі №750/13452/19 (провадження №61-17389св20) та від 12 травня 2021 року у справі №750/2176/17 (провадження №61-645св20).

4.42. Доводи представника відповідача про те, що позивачка зареєстрована за іншою адресою, що є однією із підстав для відмови у позові, суд до уваги не приймає, оскільки відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 11.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя») .

Керуючись ст.ст. 11-13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 315 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області (місце знаходження: Одеська область, м. Ізмаїл, проспект Незалежності, 62, ) про визнання права на користування житловим приміщенням, права на визнання наймачем та права на приватизацію, задовольнити.

2. Визнати за ОСОБА_1 право на користування житловим приміщенням та визнання наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

3. Визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

4. Копію рішення надіслати для відома сторонам.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О.І.Бальжик