Справа № 367/2857/23
Провадження №2/367/1419/2024
30 квітня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області в складі
головуючого судді Кухленка Д.С.
за участю секретаря Шаповала О.О.,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Російської Федерації в особі посольства російської федерації в Україні, третя особа: Міністерство закордонних справ України про відшкодування моральної шкоди,-
У травні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулися до суду з позовом до Російської Федерації в особі посольства російської федерації в Україні, третя особа: Міністерство закордонних справ України про відшкодування моральної шкоди та просили стягнути з Російської Федерації на свою користь по 35 000 Євро за офіційним курсом гривні до євро, що встановлений НБУ на день ухвалення рішення.
В обґрунтування позову позивачі зазначають, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 є громадянами України, та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
З кінця лютого 2014 року війська російської федерації, у військовій формі без розпізнавальних знаків, почали окупацію Кримського півострова, а в подальшому 21.03.2014 р. владою російської федерації було прийнято федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значення Севастополя». Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 р. російська федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольованими, керованими і фінансованими спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 р.) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 р.). 11.05.2014 р. на окупованій території Донецької і Луганської областях відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою. З часом, завдяки появі озброєних загонів проросійських найманців, контрольованих спецслужбами російської федерації, були захоплені органи державної влади та правоохоронні органи регіону, зокрема Донецька ОДА, відділки міліції та будівля СБУ. Як наслідок, перебування на вулицях міста стало небезпечним для життя. Разом із силовою зміною влади в регіоні в Горлівці активізувалася ідеологічна проросійська діяльність, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси.
Вказала, що 11.05.2014 р. представниками збройних формувань рф був проведений фіктивний референдум про самопроголошення так званої «ДНР», після якого в Донецьку значно збільшилась кількість збройних формувань, підконтрольних російській федерації, а Україна фактично втратила контроль над окремими регіонами Донецької області. 25.05.2014 р. їхня родина була позбавлена права голосу на позачергових виборах Президента України, оскільки, всі виборчі дільниці були заблоковані представниками окупаційної влади.
Зазначила, що в результаті збройної агресії російської федерації, наслідком якої стала окупація частини території Донецької області України, наша родина у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , втратили роботу, можливість навчатися, налагоджений побут, сталі соціальні зв`язки та можливість проживання на рідній землі.
Вказала, що з метою уникнення негативних наслідків проживання в тимчасово окупованому місті Горлівка та аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку, в серпні місяці 2014 року їхня родина вимушено перемістилась до міста Києва.
Крім того зазначила, що у зв`язку з встановленою причиною вимушеного переселення позивача 1, позивача 2, позивача 3 у серпні 2014 року з міста Горлівки Донецької області, фактів порушення російською федерацією основоположних прав людини, нам, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було завдано моральної шкоди, що виразилось у неможливості проживання у місті Горлівка, позбавленні можливості користування житлом, працювати та навчатися, порушенні основоположних права, порушенні соціальних зав`язків, унеможливлення спілкуватися з близькими і друзями. ОСОБА_3 (позивач 3) та ОСОБА_2 (позивач 2) внаслідок воєнних дій - збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території Донецької області України, зазнали психологічного насильства.
18 липня 2023 року суддею Ірпінського міського суду Київської області Кухленком Д.С. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
У вересні 2023 року Міністерство закордонних справ України надіслало письмові пояснення у справі у яких повідомило, що у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України МЗС України 24.02.2022 нотифікувало МЗС рф про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, які були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між країнами від 14.02.1992. відтак, діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції 1961 року.
Отже, подальше отримання згоди рф на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється.
Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Кухленка Д.С. від 13 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій просила справу розглянути за її відсутності. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій просив справу розглянути за його відсутності. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій просила справу розглянути за її відсутності. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
У встановлений ухвалою строк представник відповідача - російської федерації не скористалися правом надання відзиву на позовну заяву.
Для належного повідомлення зроблені оголошення на сайті суду, направлено повістки на адресу електронної пошти відповідача, однак жодних пояснень або обґрунтувань стороною відповідача не надано.
Представник третьої особи Міністерства закордонних справ України в судове засідання не з`явився, просили проводити подальший розгляд цивільної справи № 367/2857/23 за їхньої відсутності.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи те, що сторони в судове засідання не з`явились, суд, керуючись ч.2 ст.247 ЦПК України, розглянув справу без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивачів, а також представника відповідача та третьої особи.
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Способи захисту цивільних прав визначено ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Судом встановлено, що позивачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, з 12 березня 2002 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянки України серії НОМЕР_1 , виданого 24 листопада 1999р. Калінінським РВ Горлівського МУУ МВС України у Донецькій області. (а.с.8-11).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, з 18 червня 2004 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянки України № НОМЕР_2 , виданого 17.09.2022, Органом № 8025 (а.с.81г).
ОСОБА_2 є громадянином України, з 12 березня 2002 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_3 , виданого 17.06.2020, Органом № 8025. (а.с.15)
Встановлено, що відповідно до Розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації «Про надання статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів» № 551 від 28.08.2020, був наданий статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (позивач 3), яка внаслідок воєнних дій зазнала психологічного насильства, та наданий статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,(позивач 2), яка внаслідок воєнних дій зазнала психологічного насильства.(а.с.81ж)
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 жовтня 2022 року по справі № 753/9702/21, провадження № 2-о/367/72/2022, встановлено факт вимушеного переселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Так, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Частина перша ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.).

Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України).

Суд враховує, що пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву.

Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією.

Відповідно до ст.ст. 1-3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії Російської Федерації з 20.02.2014.

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

При цьому, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 49).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне:

«Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке:

- предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України;

- місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна;

- передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України;

- вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН;

- національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).

Отже, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України».

Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.

Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , звернулися до суду з позовом до рф про відшкодування шкоди, завданої їм у зв`язку з втратою належного їм майна і житла, підтримки та надії на повернення додому, внаслідок збройної агресії РФ на території України.

У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії рф) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, оскільки такі дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, так як будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

Згідно із статтею 8 Європейської Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Як кореспондують ч. 1, пункт 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою.

Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.

В результаті збройної агресії російської федерації проти України та вимушеного переселення з м. Горлівки Донецької області України, позивачі зазнали моральних страждань. Завдана моральна шкода позивачам обумовлена зокрема тим, що проживаючи на території міста Горлівки, вони мали налагоджений побут, були матеріально забезпеченим і працевлаштованим, навчалися, мали можливість вести повноцінне життя на рідній землі, користуватися усіма особистими немайновими та майновими благами, які гарантовані кожній людині. Проте, з початком повномасштабного вторгнення російської федерації проти України з серпня 2014 року вони були позбавлені можливості користуватися цими благами.

Переміщення на підконтрольну Україні територію в результаті збройної агресії РФ спричинило об`єктивну необхідність позивачам облаштовувати звичний для них спосіб життя. Нанесена позивачам російською федерацією моральна шкода виявилась у погіршенні емоційного, психологічного та матеріального стану та продовжує їм завдавати чималих моральних страждань.

Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду позивачами доведено, що внаслідок їхнього вимушеного переселення з м. Горлівки Донецької області внаслідок саме збройної агресії російської федерації проти України вони відчувають душевні страждання, що не дають їм можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вони проживали до збройної агресії російської федерації проти України.

Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважає справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 35 000 Євро.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначене, суд приходить висновку, що позивачем доведено обставини на які він посилався як на підставу позовних вимог, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

З урахуванням задоволення позову, враховуючи те, що позивачі звільнені від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 13420,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Російської Федерації в особі посольства російської федерації в Україні, третя особа: Міністерство закордонних справ України про відшкодування моральної шкоди - задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 (РНОКІШ - НОМЕР_4 , зареєстрована: АДРЕСА_3 ) моральну шкоду 35000 Євро, що становить за офіційним курсом гривні до євро, встановлений НБУ на день ухвалення рішення в розмірі 1 487 402,00грн.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 (РНОКІШ - НОМЕР_5 , зареєстрований: АДРЕСА_3 ), моральну шкоду 35000 Євро, що становить за офіційним курсом гривні до євро, встановлений НБУ на день ухвалення рішення в розмірі 1 487 402,00грн.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_6 , зареєстрована: АДРЕСА_3 ), моральну шкоду 35000 Євро, що становить за офіційним курсом гривні до євро, встановлений НБУ на день ухвалення рішення в розмірі 1 487 402,00грн.

Стягнути з держави російська федерація на користь держави Україна судовий збір у розмірі 13420,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд-якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в порядку, встановленому цивільним процесуальним Кодексом України.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30 квітня 2024 року.

Суддя: Д.С. Кухленко