Провадження № 22-ц/801/802/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 рокуСправа № 127/36144/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2024 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Венгрин О.О., дата складення повного тексту рішення 09 лютого 2024 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 липня 2023 року о 22-30 год. по АДРЕСА_1 , на території залізничного вокзалу, ОСОБА_2 кинув камінь у лобове скло автомобіля Mercedes Vito, р/н НОМЕР_1 , який належить позивачу, тобто з хуліганських мотивів пошкодив йому автомобіль.

Відповідач ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП та його в справі №127/23751/23 визнано винним у вчинені зазначеного правопорушення постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2023 року, яка набрала законної сили.

Вважає, що вина відповідача доведена.

Згідно висновку експерта №170Е-10/2023 від 04 листопада 2023 року вартість відновлювального ремонту автомобіля Мерседес Vito, р/н НОМЕР_1 , складає 8809,49 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 з цим позовом, в якому він просив суд стягнути з ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди 8809,49 грн - вартість відновлювального ремонту, а також 3500,00 грн витрат за проведення експертизи і інші судові витрати.

Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 8809,49 грн., 3500,00 грн витрат за проведення транспортно-товарознавчого дослідження, 1073,60 грн судового збору.

Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції неправомірно відхилив клопотання про виклик та допит свідків. Вважає, що встановити час пошкодження складових частин та причинно-наслідковий зв`язок між подією та утвореними пошкодженнями може встановити лише криміналістична та трасологічна експертизи, а не наявний в матеріалах справи висновок експерта транспортно-товарознавчого дослідження. Поряд з цим зазначає, що позивач звернувся до експерта значно пізніше дати коли трапилась подія, а тому неможливо встановити, які та чи були завдані останньому пошкодження, зокрема, саме відповідачем. Крім того зазначає, що він не зобов`язаний відшкодовувати вартість відновлювального ремонту в розмірі 8809,49 грн., оскільки в другому пункті транспортно-товарознавчого дослідження зазначено, що вартість завданого матеріального збитку складає лише 4227,81 грн. Також зазначає, що у зв`язку із необхідністю догляду за батьком він не мав часу на оскарження постанови, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП.

Позивач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Апеляційним судом встановлено, що власником автомобіля Mercedes Vito, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_1 , є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а.с. 4).

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2023 року в справі №127/23751/23 судом встановлено, що 12 липня 2023 року о 22-30 год. по вул. Привокзальній, 1 м. Вінниці, на території залізничного вокзалу, ОСОБА_2 жбурнув камінням у лобове скло припаркованого транспортного засобу Mercedes-Benz Vito, р/н НОМЕР_1 , що спричинило його механічне пошкодження. На час цієї події в салоні автомобіля перебували водій ОСОБА_1 та пасажирка ОСОБА_3 . ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 51,00 грн, стягнуто 536,80 грн судового збору (а.с. 6-7).

Відповідно до аналізу відкритих даних з Державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі №127/23751/23 відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2023 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Згідно копії висновку експерта №170Е-10/2023 за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 04 листопада 2023 року встановлено, що: 1. Вартість відновлювального ремонту автомобіля Mercedes-Benz Vito 110 CDI, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , станом на 04 листопада 2023 року складає 8809,49 грн.; 2. Вартість матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля Mercedes-Benz Vito 110 CDI, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, складає 4227,81 грн. (а.с. 11-17).

На фото-таблиці до висновку експерта №170Е-10/2023 від 04 листопада 2023 року зафіксовані пошкодження лобового скла автомобіля Mercedes-Benz Vito 110 CDI, р/н НОМЕР_4 (а.с. 19 зворот-21).

В протоколі огляду колісного транспортного засобу від 31 жовтня 2023 року зазначено пошкодження деталі вітрове скло Mercedes-Benz Vito 110 CDI, р/н НОМЕР_4 (а.с. 21-22).

До висновку експерта №170Е-10/2023 від 04 листопада 2023 року додана копія ремонтної калькуляції №170Е-10/20 від 01 листопада 2023 року пошкодженого транспортного засобу на якій відображено вартість робіт та запчастин (а.с. 18-19).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 179 ЦК України передбачено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Аналіз вказаних положень статей 11 та 1166 ЦК України та висновків Верховного Суду дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Зобов`язання про відшкодування шкоди це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Отже, для відшкодування завданої майнової шкоди необхідно довести неправомірність поведінки особи; вину заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність усіх зазначених умов є обов`язковою для ухвалення судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за завдану шкоду. У цьому випадку саме на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Водночас відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) немає вини у заподіянні шкоди.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності та диспозитивності (п. 4, п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Змагальність цивільного судочинства полягає в тому, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій . Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до частин 1 3 ст. 13 ЦПК України диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Водночас, відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Як вбачається з матеріалів справи в постанові Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2023 року в справі №127/23751/23 судом встановлено, що 12 липня 2023 року о 22-30 год. по АДРЕСА_1 , на території залізничного вокзалу, ОСОБА_2 жбурнув камінням у лобове скло припаркованого транспортного засобу Mercedes-Benz Vito, р/н НОМЕР_1 , що спричинило його механічне пошкодження. На час цієї події в салоні автомобіля перебували водій ОСОБА_1 та пасажирка ОСОБА_3 . ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 51,00 грн, стягнуто 536,80 грн судового збору (а.с. 6-7).

При цьому, відповідно до аналізу відкритих даних з Державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі №127/23751/23 відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2023 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Будь яких інших належних, допустимих і достатніх доказів оскарження ОСОБА_2 постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2023 року та/або ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2024 року матеріали справи не містять.

Тому, вказана постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2023 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173 КУпАП набрала законної сили, підтверджує обставини та події, зокрема, завдання пошкоджень транспортному засобу, який належить позивачу і не потребує доказуванню в силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України.

Отже, у суду відсутні сумніви щодо неправомірності поведінки ОСОБА_2 , його вині в заподіяній шкоді, наявністю такої шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Натомість відповідач не довів того, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними та спростовуються вищевикладеними висновками суду.

З огляду на викладені обставини справи, місцевий суд, врахувавши суму матеріального збитку завданого власнику автомобіля Mercedes Vito, р/н НОМЕР_1 , яка встановлена висновком експертного дослідження №170Е-10/2023 від 04 листопада 2023 року, зокрема, 8809,49 грн., в силу ст.ст. 22, 1166 ЦК України прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 розміру вищезазначеної шкоди.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що він не зобов`язаний відшкодовувати вартість відновлювального ремонту в розмірі 8809,49 грн., так як вартість завданого матеріального збитку складає лише 4227,81 грн. є неспроможними та не заслуговують на увагу, оскільки розмір відновлювального ремонту включає в себе не лише вартість пошкодженої запчастини, а вартість ремонтно-відновлювальних робіт, зокрема, з демонтажу та встановлення запчастини, які позивач поніс або має понести через неправомірні дії відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановити час пошкодження складових частин та причинно-наслідковий зв`язок між подією та утвореними пошкодженнями може встановити лише криміналістична та трасологічна експертизи, а не наявний в матеріалах справи висновок експерта транспортно-товарознавчого дослідження, а також, що позивач звернувся до експерта значно пізніше дати коли трапилась подія, а тому неможливо встановити, які та чи були завдані останньому пошкодження, зокрема, саме відповідачем, не заслуговують на увагу, оскільки цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності та диспозитивності, а тому відповідач в разі незгоди з вказаним експертним дослідженням та вищезазначеним розміром матеріального збитку, не був позбавлений заявити в суді відповідне клопотання про проведення судової криміналістичної та трасологічної експертизи, проте вказаним правом останній не скористався.

Натомість, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при складанні вказаного висновку експертом використовувались чинні та дозволені в Україні інформаційні джерела для визначення реальної суми матеріального збитку у вказаному випадку.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що суд попередньої інстанції неправомірно відхилив клопотання про виклик та допит свідків є неспроможними та не заслуговують на увагу, оскільки наявні в матеріалах справи докази, які досліджені місцевим судом були достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета