К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2024 року місто Київ

справа № 760/14025/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/16288/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Головачова Я.В.,

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Усатова І.А. від 2 серпня 2024 року у справі за позовом Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року Державна служба України з безпеки на транспорті звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника.

Позов мотивовано тим, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 440/2541/21 відмовлено в задоволені позову ОСОБА_4 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги було задоволено частково, а саме: визнано протиправними та скасовано накази Державної служби України з безпеки на транспорті про звільнення від 10 лютого 2021 року № 200-к

"Про звільнення ОСОБА_5 ", від 16 лютого 2021 року № 223-к "Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10 лютого 2021 № 200-к" та від 2 березня 2021 року № 326-к "Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10 лютого 2021 року № 200-к"; поновлено ОСОБА_4 на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області з 3 березня 2021 року; стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 3 березня 2021 року по 25 листопада 2021 року в розмірі 87 532,48 грн.

На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року у справі №440/2541/21 Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату незаконно звільненому працівнику, перераховано 87 532,48 грн.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 1139 ОСОБА_3 призначений головою Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека).

Наказом Укртрансбезпеки від 10 лютого 2021 року № 200-к "Про звільнення ОСОБА_5 " за підписом ОСОБА_3 звільнено ОСОБА_4 з посади головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області.

Рішення про звільнення ОСОБА_4 прийнято та реалізовано ОСОБА_3 як керівником суб`єкта призначення.

Зазначений наказ був предметом розгляду судом у справі № 440/2541/21 та рішенням суду був визнаний протиправним та скасований, що й слугувало підставою для поновлення ОСОБА_4 на посаді та виплати розміру вимушеного прогулу.

Таким чином, ОСОБА_3 було завдано шкоду у розмірі 87 532,48 грн.

Посилаючись на викладене, Державна служба України з безпеки на транспорті просила суд стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника, у розмірі 87 532,48 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 2 серпня 2024 року позов Державної служби України з безпеки на транспорті задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника, у розмірі 87 532,48 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_4 відбулося із порушенням вимог закону на підставі наказу голови Державної служби України з безпеки на транспорті Прокопчука Є.О., тому саме відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення, має нести повну матеріальну відповідальність за

шкоду, заподіяну позивачу у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзіпредставник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заявник зазначає, що суд першої інстанції неправильно визначив природу правовідносин, що склалися між сторонами та, як наслідок, неправильно визначив правові норми, що підлягають застосуванню. Частиною другою статті 5 Закону України "Про державну службу" визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Оскільки Законом України "Про державну службу" врегульовано питання матеріальної відповідальності державних службовців, то норми КЗпП України не підлягають застосуванню в силу положень частини другої статті 5 Закону України "Про державну службу".

Укртрансбезпека не призначала ОСОБА_3 на посаду голови Державної служби України з безпеки на транспорті, а отже не є суб`єктом призначення по відношенню до нього.

Таким чином, Укртрансбезпека не є органом, який реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, не є суб`єктом призначення по відношенню до ОСОБА_3 , Положенням про Укртрансбезпеку позивача наділено вичерпним переліком прав, які є необхідними для виконання покладених на нього завдань, при цьому, а ні Конституцією України, а ні законами України, а ні Положенням про Укртрансбезпеку позивача не наділено правом звернення до суду з позовом про відшкодування в порядку регресу збитків спричинених державному бюджету Головою Укртрансбезпеки під час реалізації ним компетенції. Отже, з огляду на зазначене, можна зробити висновок про відсутність у Укртрансбезпеки цивільної процесуальної дієздатності на звернення з позовом до суду про відшкодування в порядку регресу збитків державному бюджету завданих в результаті звільнення працівника під час реалізації компетенції Голови Укртрансбезпеки (як посадовою особою публічної служби).

Оскільки у справі № 440/2541/21 позов не заявлявся про визнання протиправними дій або бездіяльності самого ОСОБА_3 , то судом не досліджувалися питання протиправності дій або бездіяльності, належного чи неналежного виконання ним посадових обов`язків і не ухвалювалося рішень з цього приводу. Отже, постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року не є правовою підставою у розумінні частини четвертої статті 82 ЦПК України, яка звільняє позивача від доказування в загальному порядку наявності всіх обставин, які є правовою підставою для матеріальної відповідальності відповідача.

При вирішенні питання про стягнення шкоди спричиненої державному бюджету в порядку регресу до участі у справі мають бути залучені у якості співвідповідачів всі особи, які приймали участь у процедурі звільнення ОСОБА_4 для вирішення питання про стягнення з них шкоди пропорційно до ступеню вини кожного з них.

Позивачем не залучено всіх належних відповідачів у даній справі, що в свою чергу має наслідком ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.

Окрім того, вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення у справі, яка не підсудна цивільному суду. Суд не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду наведений у постанові від 5 грудня 2018 року під час розгляду справи №818/1688/16 (пункти 48-50), згідно якого даний спір не відноситься до цивільно-правового і не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Державна служба України з безпеки на транспорті у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що доводи відповідача про застосування до спірних правовідносин норм Закону України "Про державну службу" є хибними, оскільки сам по собі факт завдання майнової шкоди позивачу - суб`єкту владних повноважень - під час проходження відповідачем публічної служби не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий. У спірних правовідносинах відповідач не є суб`єктом владних повноважень, тому цей спір не підпадає під юрисдикцію адміністративного судочинства.

Доводи апелянта про відсутність доказів неправомірності дій відповідача є безпідставними, оскільки оцінка правомірності дій відповідача вже надана судом у справі № 440/2541/21 і такі обставини є преюдиційними для цієї справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 1139 ОСОБА_3 призначено головою Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека).

Наказом Укртрансбезпеки від 10 лютого 2021 року № 200-к "Про звільнення ОСОБА_5 " звільнено ОСОБА_5 , головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області, із займаної посади 15 лютого 2021 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртрансбезпеки, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" (том 1 а. с. 24, 25).

Наказом Укртрансбезпеки від 16 лютого 2021 року № 223-к внесено змін до наказу Укртрансбезпеки від 10 лютого № 200-К, виклавши пункт 1 у такій редакції: "Звільнити ОСОБА_5 , головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області, із займаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртрансбезпеки без скорочення чисельності або штату державних службовців, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу". Днем звільнення ОСОБА_5 вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність" (том 1 а. с. 26).

Наказом Укртрансбезпеки від 2 березня 2021 року № 326-к внесено змін до наказу Укртрансбезпеки від 10 лютого № 200-К, виклавши пункт 1 у такій редакції: "Звільнити ОСОБА_5 , головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області, із займаної посади 2 березня 2021 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Укртрансбезпеки без скорочення чисельності або штату державних службовців, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу"(том 1 а. с. 27, 28).

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги було задоволено частково, а саме: визнано протиправними та скасовано накази Державної служби України з безпеки на транспорті про звільнення від 10 лютого 2021 року № 200-к "Про звільнення ОСОБА_5 ", від 16 лютого 2021 року № 223-к "Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10 лютого 2021 № 200-к" та від 2 березня 2021 року № 326-к "Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10 лютого 2021 року № 200-к"; поновлено ОСОБА_4 на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області з 3 березня 2021 року; стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 3 березня 2021 року по 25 листопада 2021 року в розмірі 87 532,48 грн (том 1 а. с. 15-23).

Наказом Укртрансбезпеки від 16 грудня 2021 року № 2393-к поновлено ОСОБА_5 на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області з 3 березня 2021 року. Управлінню фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку врахувати цей наказ в подальшій роботі та виплатити ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 3 березня 2021 року у межах суми за один місяць у розмірі 9 276,54 грн з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів (том 1 а. с. 29).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно зі статтею 237 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного

прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постанові 20 травня 2020 року у справі № 401/1387/17-ц, у постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 490/2518/22, що узгоджуються з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 2 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Частиною п`ятою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що преюдиційною постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року у справі № 440/2541/21 встановлено незаконність наказу Укртрансбезпеки від 10 лютого 2021 року № 200-к "Про звільнення ОСОБА_5 " й поновлено працівника на роботі, стягнуто на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу й ці обставини не підлягають доведенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника з роботи, має відшкодувати шкоду, заподіяну позивачу, у розмірі виплаченого ОСОБА_4 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в сумі 87 532,48 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини регулюються Законом України "Про державну службу", а ця справа не підсудна цивільному суду є необґрунтованими з огляду на таке.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття "суд, встановлений законом" стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України", заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Наведене дає підстави для висновку про те, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законодавством.

Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (частина перша статті 125 Конституції України).

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частинами другою, четвертою, п`ятою статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України; 4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Тобто суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи.

У справі, яка переглядається, позов пред`явлено з огляду на те, що на підставі постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року у справі № 440/2541/21, якою поновлено ОСОБА_4 на посаді головного спеціаліста

відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області з 3 березня 2021 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 87 532,48 грн.

Право позивача на відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням ОСОБА_4 із займаної посади, закріплено у статтях 134 та 237 КЗпП України.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Отже, трудове законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) наведено правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.

Таким чином, правовідносини між сторонами в цій справі не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

У справі, яка переглядається, не підлягає вирішенню питання правомірності дій відповідача ОСОБА_3 щодо звільнення ОСОБА_4 з публічної служби, оскільки незаконність такого звільнення вже встановлена вищезгаданою постановою

Другого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року у справі № 440/2541/21.

Отже, предметом розгляду в цій справі є лише відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин.

З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір в цій справі є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

При цьому сам по собі той факт, що майнова шкода завдана позивачу - суб`єкту владних повноважень - під час проходження відповідачем публічної служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 328/29/20 (провадження № 61-2521св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 676/2149/20 (провадження № 11318св21), від 12 січня 2022 року у справі № 161/10391/21 (провадження № 61-15908св21), від 07 червня 2023 року у справі № 760/1270/20 (провадження № 61-12891св22) та від 20 вересня 2023 року у справі № 490/2518/22 (провадження № 61-11642св22), в яких спірні правовідносини були подібними (органи державної влади/місцевого самоврядування пред`явили позови до винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівників було здійснено з порушенням закону, про відшкодування в порядку регресу заданої ними майнової шкоди, спричиненої виплатою за рішеннями судів таким працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частин четверта статті 263 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що у справі, яка переглядається, правовідносини між сторонами не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень і що незаконність звільнення працівника з публічної служби вже встановлена іншим судовим рішенням, а тому питання щодо правомірності дій відповідача не підлягає оцінці при вирішенні цього спору.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване судове рішення без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 та від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18) містяться правові висновки про те, що у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати

правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц (провадження № 14-481цс18) зроблено висновок за обставин справи, коли позов пред`явлено військовою частиною до фізичної особи - військовослужбовця про відшкодування майнової шкоди, завданої ним під час проходження військової служби. Спірні правовідносини виникли у зв`язку із завданням відповідачем шкоди державі під час проходження публічної служби.

Проте, предметом спору в цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу, а неправомірність дій відповідача встановлена рішенням суду про незаконність звільнення ОСОБА_4 з публічної служби та додаткового правового аналізу не потребує.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при вирішенні питання про стягнення шкоди, спричиненої державному бюджету в порядку регресу, до участі у справі мають бути залучені у якості співвідповідачів всі особи, які приймали участь у процедурі звільнення ОСОБА_4 для вирішення питання про стягнення з них шкоди пропорційно до ступеню вини кожного з них, суд відхиляє з огляду на таке.

Обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Зі змісту наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10 лютого 2021 року № 200-к "Про звільнення ОСОБА_5 " вбачається, що рішення про звільнення ОСОБА_4 було прийнято та реалізовано ОСОБА_3 як керівником суб`єкта призначення.

Указане спростовує посилання відповідача про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівників несуть інші особи, які приймали участь у звільненні працівників, зокрема виготовляли накази про звільнення та погоджували їх.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18 (провадження № 61-3858св19).

Інші доводи апеляційної скарги не відповідають встановленим обставинам справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статі 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статі 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 2 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: