ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Тимченко О.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року, яке ухвалено суддею Козловим Д.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 січня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 липня 1996 року по 09 серпня 2022 року позивачка виконувала роботу відповідно до трудового договору в шкідливих умовах праці, машиністом конвеєра на дробильній фабриці ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», яке було перейменовано на ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». Однак, внаслідок погіршення стану здоров`я позивачка визнана не придатною до роботи за своєю спеціальністю через стан здоров`я, тому вона 09 серпня 2022 року звільнена у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я.

В 2023 році, через погіршення стану здоров`я позивачку направлено на обстеження та за медичним висновком ДУ "Український НДІ промислової медицини" від 05 вересня 2023 року ОСОБА_1 встановлено професійні захворювання: 1) сидеросілікоз першої стадії (s/q, 1/1, еm, со), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої-другої стадії, група В. ЛН першого-другого ступеня; 2) радикулопатія попереково-крижова L5, S1 з вираженими статико-динамічними порушеннями хребта, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ другого ступеня), які обумовлюють у позивачки наявність задишки при незначному фізичному навантаженні, утруднення дихання; частий сильний кашель; біль у грудях; біль та обмеженість рухів у попереково-крижовому та шийному відділах хребта із іррадіацією у праву ногу; оніміння у руках та ногах та утруднена хода; загальна слабкість, підвищена втома, запаморочення, головний біль. Отже, ПрАТ «ЦГЗК» порушило положення ст. 153 КЗпП України, не забезпечивши безпечні умови праці позивачки. Так, за Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 29 вересня 2023 року встановлено наявність на робочому місці ОСОБА_1 шкідливих умов праці, а причиною виникнення професійних захворюваннь є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища й трудового процесу.

Згідно із довідкою МСЕК від 24.11.2023 року позивачці було первинно з 20 листопада 2023 року встановлено 3-ю групу інвалідності та 55% втрати професійної працездатності безстроково й визначена потреба в санаторно-курортному лікуванні і забезпеченні виробами медичного призначення. Внаслідок переліченого ОСОБА_1 була завдана моральна шкода, що полягає у фізичному болі та стражданнях, яких вона зазнала та продовжує зазнавати у зв`язку із ушкодженням здоров`я через професійні захворювання, в результаті яких у стані здоров`я позивачки виникли незворотні зміни, що свідчать про настання негативних явищ, внаслідок чого був порушений звичайний спосіб життя. Тобто, у працездатному віці, враховуючи профзахворювання, вона вже не може працювати на колишній роботі. Для визначення розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 виходила з того, що розмір відшкодування моральної шкоди для працівників, які втратили професійну працездатність, повинен бути значно вищим, порівняно з розміром відшкодування моральної шкоди для працівників, які не втратили професійну працездатності. Також, зважала на встановлену їй групу інвалідності, втрату 55% працездатності та 26 років роботи в шкідливих умовах. При цьому посилалась на метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань ОСОБА_2 , доктора юридичних наук.

Отже, враховуючи вказане позивачка вважала, що розмір компенсації спричинених їй моральних страждань дорівнює 405 216, 00 грн., який є справедливим та розумним. На підставі викладеного, позивачка ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПрАТ «ЦГЗК» на її користь 405 216, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я без сплати податків з такої суми.

У зв`язку з вказаними хронічними професійними захворюваннями порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивачки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивачку вести повноцінний спосіб життя, вважає винним у втраті працездатності відповідача.

Посилаючись на викладене, позивачка ОСОБА_1 , просила суд у відшкодування моральної шкоди стягнути на її користь з відповідача ПрАТ «ЦГЗК» 405 216, 00 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я у розмірі 300 000,00 грн, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 3 000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» просить змінити рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, зменшивши її розмір до 100 000,00 грн., із утриманням податків та загальнообов`язкових платежів, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема, в справі відсутні докази, які підтверджують психологічний стан потерпілого, розмір моральної шкоди, що визначений судом до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, а також характеру, тривалості фізичних та моральних страждань позивачки.

Суд не дослідив, що навіть суттєве погіршення стану здоров`я не змусило позивачку змінити професію, пройти навчання новій професії, що доводить факт недбалого ставлення позивачки до свого здоров`я. Позивачка, під час проходження обов`язкових щорічних медичних оглядів, вже відчувала симптоми захворювань, проте, приховувала від відповідача дані факти, з метою набуття необхідного стажу для виходу на пільгову пенсію. Позивачка самостійно, на власний розсуд, обрала місце роботи з шкідливими умовами праці, яке забезпечувало їй не тільки вищу оплату праці, порівняно з працюючими в нормальних умовах, а й зменшення пенсійного віку, отримання пенсії за віком на пільгових умовах.

Крім того, відповідач не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині стягнення суми моральної шкоди без утримання податків та інших загальнообов`язкових платежів. Судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що втрату працездатності вперше позивачці встановлено МСЕК 16 листопада 2023 року, тобто після 23 травня 2020 року дати набрання чинності Законом України « Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», тому з огляду на викладене слід застосовувати положення актів законодавства, чинних на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до статті 67 Конституціії України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Державна податкова служба України в індивідуальній податковій консультації від 03 вересня 2021 року роз`яснила, що у випадку, коли за судовим рішенням сума відшкодування моральної шкоди, спричиненої життю та здоров`ю, більша аніж чотирьохкратиний розмір мінімальної заробітної плати, то це є доходом, який підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Станом на 01 січня 2024 року розмір мінімальної заробітної плати згідно зі статтею 8 Закону України « Про державний бюджет України на 2024 рік» становить 7 100, 00 грн. Оскільки сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 300 000, 00 грн. перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати ( 7 100, 00 грн. ? 4 = 28 400, 00 грн.), слід дійти висновку про стягнення моральної шкоди з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх добровільній виплаті. Питання, стягувати чи ні податки повинно врегульовуватись не рішенням суду, яким визначається розмір моральної шкоди, а визначатись діючим на час виконання рішення суду законодавством. Суд першої інстанції не врахував норми матеріального та процесуального права з вказаного питання, що призвело, на думку скаржника, до ухвалення неправильного судового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПрАТ «ЦГЗК» - адвоката Львова А.Л., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ПрАТ «ЦГЗК» не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працювала: машиністом конвертера з 24 липня 1996 року по 09 серпня 2022 року на ВАТ «ЦГЗК», ПАТ «ЦГЗК», правонаступником яких стало Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», звідки вона була звільнена 9 серпня 2022 року у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, що підтверджується трудовою книжкою позивачки ( НОМЕР_1 ) та Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 29 вересня 2023 року.

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 29 вересня 2023 року, складеного відносно ПрАТ «ЦГЗК» було встановлено наявність у ОСОБА_1 професійних захворювань: 1) сидеросілікоз першої стадії (s/q, 1/1, еm, со), ускладнений хронічним обструктивний захворюванням легень першої-другої стадії, група В. ЛН першого-другого ступеня; 2) радикулопатія попереково-крижова L5, S1 з вираженими статико-динамічними порушеннями хребта, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ другого ступеня), що підтверджується медичним висновком від 5 вересня 2023 року ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини», а також зазначено виникнення його причини, оскільки ОСОБА_3 . Внаслідок недосконалості технологічного процесу та важкості праці протягом тривалої дії підпадала під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, а також протягом зміни змушена була нахилятися для обслуговування обладнання, що підтверджується інформаційною довідкою про умови праці Південно-східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 29 червня 2023 року, стаж роботи якої в умовах впливу шкідливих факторів становив 26 років 17 днів, які ОСОБА_1 пропрацювала на підприємстві відповідача, ПрАТ «ЦГЗК», що також підтверджується копією трудової книжки позивачки.

Згідно із довідками МСЕК Серія 12 ААА № 129760 та Серія 12 ААГ № 187305 від 24 листопада 2023 року ОСОБА_1 було встановлено первинно з 20 листопада 2023 року та безстроково 55% стійкої втрати працездатності через професійні захворювання (радикулопатія 35%, сидеросілікоз 20%), а також 3-ю групу інвалідності безстроково з рекомендацією санаторно-курортного та медикаментозного лікування, з обмеженням щодо важкої праці та в умовах виробничого пилу через професійні захворювання .

Крім того, пунктом 15 Акту форми П-4 встановлено, що у позивачки не було раніше виявлено хронічних професійних захворювань (отруєнь) (а.с.25).

Згідно пункту 12 Акту форми П-4 встановлено, що позивачка пропрацювала на підприємстві відповідача в цеху в умовах впливу шкідливих факторів 26 років 17 днів (а.с.24).

Пунктом 13 Акту форми П-4 встановлено, що на підставі інформаційної довідки про умови праці від 29 червня 2023 року №ПС/3.1/14739 - 23, підготовленої Південно Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, та відповідно до Державних санітарних норм і правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 квітня 2014 року № 248, умови праці ОСОБА_1 відноситься: - за вмістом аерозолю переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі); - за рівнем шуму до 3 класу 2 ступеня (шкідливі); - за показниками мікроклімату - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі); - за показниками важкості праці - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі); - за показниками напруженості праці - до 3 класу 1 ступеня (шкідливі). Загальна оцінка умов праці відноситься до 3 класу 2 ступеня (шкідливі) (а.с.25).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивачки моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманим нею професійних захворювань, що потягло за собою втрату професійної працездатності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до частин 1, 3 ст.13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Так, відповідно до ч.ч. 1-4 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Як вбачається з Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 29 вересня 2023 року (надалі Акт форми П-4), причиною виникнення професійного захворювання позивачки є: важкість праці: перебування в позі «стоячи» 62,8 % часу зміни про нормі до 60%, нахили тулуба (вимушені, більше 30°) в кількості 320 за зміну ( при нормі 51 100 разів); хімічні фактори: концентрація кремнію діоксину кристалічного за вмісту в пилу від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищувала ГДК в 2,8 рази (5,6 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3 ) відповідно до вимог « Гігієнічних регламентів хімічних речовин у повітрі робочої зони», затверджених наказом Міністерства охорони здоровя України від 14 липня 2020 року № 1596 ( а.с. 26).

Отже, роботодавець ПрАТ «ЦГЗК», під час роботи позивачки, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивачки, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким не виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 300 000,00 грн., суд виходив з обставин завдання шкоди позивачці, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивачки, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активності позивачки, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану та відсоток втрати нею професійної працездатності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, яка підлягає компенсації на користь позивачки.

Так, судом встановлено, що, у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у розмірі 55% безстроково, що свідчить про незворотність такої втрати.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справ з аналогічними правовідносинами, а також критеріям розумності, виваженості і справедливості у його ситуації.

Так, колегією суддів встановлено, що позивачка зазнала фізичного болю, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я. Лікування позивачки вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд врахував, що життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Оскільки, втрачено здоров`я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною.

Виходячи з наведених вище обставин, враховуючи глибину фізичних та моральних страждань позивачки, ступінь втрати нею професійної працездатності внаслідок отриманих професійних захворювань в розмірі 55 % безстроково та встановлення третьої групи інвалідності безстроково, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, а також період праці на підприємстві відповідача протягом 26 років 17 днів в шкідливих умовах праці, порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, враховуючи те, що позивач повинна постійно проходити лікування, щоденно переносить фізичний біль та моральні переживання. Наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують її активну діяльність і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Значну частину часу позивачка витрачає на підтримання свого здоров`я, що порушує її нормальні життєві зв`язки. При цьому позивачка розуміє, що стан її здоров`я не відновиться навіть при лікуванні. Відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що впливає на її моральний стан.

Колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини даної справи, тяжкість наслідків отриманих професійних захворювань, наявність фізичних страждань позивачки, що в свою чергу викликають моральні страждання вважає, що розмір моральної шкоди визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачці моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність, безстроково у розмірі 55 % та встановлено третю групу інвалідності безстроково. Після втрати працездатності, у позивачки змінилися умови життя, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Періодично проходить лікування, однак, незважаючи на постійні курси лікування, покращення в стані здоров`я не спостерігається.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року), колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що, відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Тобто, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю, тому сума морального відшкодування має бути визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні із зазначенням в рішенні, що сума морального відшкодування стягнута без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Не приймаються колегією суддів й доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ПрАТ «ЦГЗК» зверталося з даного питання до Державної податкової служби України, яка в індивідуальній податковій консультації від 03 вересня 2021 року роз?яснила, що у випадку, коли за рішенням суду сума відшкодування моральної шкоди, спричиненої життю та здоров?ю, більша, аніж 4-х кратний мінімальний розмірі заробітної плати, то це є доходом, який підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.

Так, порядок надання індивідуальних податкових консультацій регламентовано розділом 3 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VІ зі змінами та доповненнями.

Індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

Надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування.

Метою податкової консультації є викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.

Разом із тим, податкова консультація обов`язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, Державною податковою службою України надано ПрАТ «ЦГЗК» податкову консультацію щодо оподаткування податком на доходи з фізичних осіб та військовим збором суми моральної шкоди, яка виплачується за рішенням суду, що не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки, у даному випадку, як вже зазначено вище, спір стосується про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Крім того, слід зазначити, що індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і не є обов?язковою для суду, та в самому тексті податкової консультації зазначено, що, з метою уникнення неоднозначного тлумачення норм податкового законодавства у частині оподаткування доходів фізичних осіб, необхідне детальне вивчення документів (матеріалів), які стосуються порушеного питання.

За таких обставин, правові підстави для зміни формування висновку суду першої інстанції щодо питання застосування положень підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України в частині оподаткування сум моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`ю, відсутні.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на судову практику районних та апеляційних судів в аналогічних справах, колегія суддів не бере до уваги, оскільки частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2024 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 травня 2024 року.

Головуючий:

Судді: