Справа № 465/2354/21 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/2101/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , його представника -

ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 суму основного боргу за договором позики в розмірі 212877 грн. 33 коп., проценти за користування коштами, нараховані за період з 19.01.2020 року по 19.03.2021 року, в розмірі 108656 грн., інфляційні втрати в розмірі 2128 грн. 77 коп. та три проценти річних в розмірі 6929 грн. 60 коп., а також пеню в розмірі 5341 грн., обраховані за вказаний вище період прострочення виконання грошового зобов`язання.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 18.01.2020 року відповідачка позичила у нього грошові кошти в сумі 7680 доларів США, що підтверджується написаною нею власноручно розпискою, які зобов`язувалась повернути у строк до 19.01.2021 року, зі сплатою процентів за користування коштами, щомісячно, у розмірі 280 доларів США.

У зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань відповідачкою, позивач звернувся до неї з письмовою вимогою про повернення коштів, однак, відповідачка ухиляється від повернення позичених коштів, тому він просить стягнути такі в судовому порядку, нарахувавши пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також три проценти річних та інфляційні втрати на підставі статті 625 ЦК України.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за борговим зобов`язанням в розмірі 212877 грн. 33 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 передбачені борговим зобов`язанням відсотки за користування коштами в розмірі 108656 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 6929 грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 2128 грн. 77 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 5341 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 3359 грн. 33 коп.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_4 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Зазначає, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні жодним чином не обґрунтовано та не наведено відповідних мотивів, на підставі яких суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення процентів та пені, нарахованих за період після закінчення строку договору - 19.01.2021 року, не перевірено розміру заявленої до стягнення заборгованості, не наведено періоду, за який нараховано заборгованість та її складові.

Вважає, що інфляційні витрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Зауважує, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні стягнуті суми в гривнях, які визначені в еквіваленті по курсу долара США станом на день складання позовної заяви, а не на день прийняття оскаржуваного рішення, що не передбачено жодною правовою нормою.

На думку апелянта, суд безпідставно та необґрунтовано поклав в основу оскаржуваного рішення показання свідків, які під час допиту надали суперечливі свідчення та жодним чином не орієнтувались в обставинах написання розписки.

Вважає, що суд неправомірно та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення у справі судової технічної експертизи документа.

09.10.2023 року позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК).

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК).

Судом встановлено, що 18.01.2020 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір позики, оформлений розпискою відповідачки (а.с.4 т.1), згідно з яким відповідачка позичила у позивача грошові кошти в сумі 7680 доларів США, які зобов`язувалася повернути до 19.01.2021 року.

Окрім того, за користування позиченими коштами відповідачка зобов`язувалась сплачувати проценти у розмірі 280 доларів США щомісячно.

Факт написання такої розписки відповідачкою не спростовано.

Письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів відповідачкою не надано і про це в самій розписці нічого не відображено.

Отже, факт отримання відповідачкою від позивача позики на суму 7680 доларів США, що на момент подання позову, згідно офіційного курсу НБУ (27,7184 грн. за 1 долар США) становило 212877 грн. 31 коп., підтверджується написаною відповідачкою розпискою, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення вказаного позову позивача в цій частині.

За змістом ст.ст.526, 530 ч.1, 610 та 612 ч.1 ЦК України, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладені вище норми матеріального права, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту та нарахованих на день пред`явлення такої вимоги процентів за користування кредитом.

Після цього, кредитодавець має право лише на стягнення з боржника інфляційних втрат (якщо кредит було надано в національній валюті - в гривнях) та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до статті 625 ЦК України.

Отже, з огляду на наведені вище норми матеріального права й правову позицію Великої Палати Верховного Суду, починаючи з 19.01.2021 року (дата закінчення строку договору позики), позивач, як позикодавець, не мав права нараховувати відповідачці, як позичальнику, проценти за користування позиченими коштами та пеню за прострочення виконання зобов`язань за договором позики, а тому вимога позивача про стягнення заборгованості по процентам та пені за період з 19.01.2021 року по 19.03.2021 року не може бути задоволена, відтак, оскаржуване рішення в частині визначення розміру процентів за користування позикою, які підлягають стягненню з відповідачки у користь позивача, необхідно змінити, зменшивши суму стягнення до 93133 грн. 82 коп., а в частині задоволення позовної вимоги позивача про стягнення з відповідачки пені за період з 19.01.2021 року по 19.03.2021 року в розмірі 5341 грн. - оскаржуване рішення необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги позивача.

Обгрунтованими є й доводи апеляційної скарги в частині відсутності правових підстав для задоволення позовної вимоги позивача про стягнення з відповідачки інфляційних втрат у розмірі 2128 грн. 77 коп., оскільки позика була надана відповідачці в іноземній валюті, а заборгованість до стягнення визначено позивачем у гривні, в еквіваленті до долара США.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_4 інфляційних втрат в розмірі 2128 грн. 77 коп. необхідно скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

В решті, спір по суті вирішений судом першої інстанції правильно, тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України та враховуючи часткове задоволення позову за наслідками розгляду справи апеляційним судом (93%), розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідачки в дохід держави, необхідно зменшити до 3124 грн. 18 коп.

В іншій частині визначених процесуальним законом підстав для зміни чи скасування рішення суду немає, відтак, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення (7%), а тому відповідачка, в силу вимог статті 141 ЦПК України, має право на відшкодування за рахунок позивача судових витрат, понесених нею по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, в розмірі 359 грн.78 коп.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_4 пені в розмірі 5341 гривні та інфляційних втрат в розмірі 2128 гривень 77 копійок скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року в частині визначення розміру процентів за користування позикою, які підлягають стягненню з ОСОБА_4 у користь ОСОБА_1 , змінити, зменшивши його до 93133 гривень 82 копійок.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 в дохід держави, змінити, зменшивши його до 3124 гривень 18 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 359 гривень 78 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 22 березня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич