Справа № 2-3206/11 Головуючий у 1 інстанції Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/2596/23 Доповідач в 2-й інстанції Приколота Т. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року м.Львів

Справа № 2-3206/11

Провадження № 22ц/811/2596/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 3 лютого 2012 року у складі судді Глинської Д.Б., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності,-

встановив:

21 листопада 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , у якому просила припинити право спільної часткової власності відповідача на 40 % павільйону на АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на спірний павільйон площею 57,7 кв.м. В обґрунтування позову посилається на те, що 19 квітня 2007 року приватний підприємець ОСОБА_5 уклала договір купівлі - продажу павільйону на АДРЕСА_1 , згідно якого продала вказаний павільйон площею 30 кв.м їй ( ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 за ціною 12 000 грн. у частках 60 % та 40 % відповідно. Зазначає, що після придбання об`єкта продажу нею ( ОСОБА_6 ), з попереднім погодженням з іншим співвласником ОСОБА_4 , замість тимчасового збірно - розбірного каркасу павільйону площею 30 кв.м здійснено будівництво павільйону на фундаменті. Після будівництва, відповідач не визнає право власності на вказаний павільйон за нею (позивачем). Стверджує, що відсутність оновлених правовстановлюючих документів на новозбудований павільйон перешкоджає у його оформленні, створює правову невизначеність у технічній характеристиці належного їй (позивачу) нерухомого майна та перешкоджає його обов`язковій державній реєстрації. Просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 3 лютого 2012 року, з урахуванням ухвали цього суду від 15 серпня 2013 року про виправлення описки, позов задоволено. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_4 на 40 % будівлі мийки у на АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на будівлю мийки площею 57,7 кв.м на АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 188, 20 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові. Посилається на те, що вказане нежитлове приміщення, на яке визнано право власності на підставі рішення, є тимчасовою спорудою. Вказує, що згідно листів Шевченківської адміністрації Львівської міської ради №4-36-7861 від 12 червня 2023 року та Управлінням державного контролю за використанням та охороною земель від 29 серпня 2023 року №4-2412-11571 за адресою: АДРЕСА_2 розміщено будівлю мийки із сендвіч панелей площею 60 кв.м. З інформації, наданої Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю від 31 травня 2023 року, вбачається, що в реєстрі містобудівної діяльності відсутні будь - які відомості про документи щодо початку будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації за вказаною адресою. Відповідно до інформації, наданої Управлінням архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради від 20 червня 2023 року, на об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) Управління архітектури та урбаністики містобудівних умов і обмежень не надавало. Вважає, що Шевченківським районним судом м. Львова було прийнято незаконне та необґрунтоване рішення та ухвали про виправлення описок, якими насправді змінено резолютивну частину рішення та внаслідок яких зареєстровано право власності на тимчасову споруду всупереч Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з інформацією, наданою Управлінням земельних ресурсів Департамену містобудування Львівської міської ради, інформація про прийняті Львівською міською радою рішення (ухвали) про передачу у власність чи надання в користування фізичним або юридичним особам земельних ділянок для обслуговування об`єктів нерухомого майна за вказаними адресами, в Управлінні земельних ресурсів відсутня. Також відсутня інформація про укладання договорів оренди земельних ділянок для обслуговування зазначених об`єктів нерухомого майна. Стверджує, що Львівська міська рада є власником земельної ділянки на АДРЕСА_2 , на якій розташований вказаний об`єкт. Вказує, що Львівська міська рада у відповідності до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє Львівську міську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України. Посилається на ст.ст. 26, 60, 80 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 12, 83, 116, 123 ЗК України. Зазначає, що єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права власності чи права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

1 грудня 2023 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційне провадження у справі належить закрити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 19 квітня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили павільйон площею 30 кв.м на АДРЕСА_1 у частках 60 % та 40 % відповідно.

Позивач провела реконструкцію цього павільйону. Згідно технічного паспорта від 6 вересня 2010 року, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», загальна площа будівлі мийки становить 57,7 кв.м.

Оскаржуване рішення мотивовано наступним.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Відповідно до ст. 331 цього Кодексу право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 357 цього Кодексу співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Згідно із ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про припинення права спільної часткової власності ОСОБА_4 на 40 % павільйону на АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_3 права власності на павільйон площею 57,7 кв.м за цією адресою.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року поновлено Львівській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 3 лютого 2012 року та відкрито провадження у справі. Львівська міська рада у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження посилалася на те, що вона не була стороною у справі, участі в суді першої інстанції не приймала, копію оскаржуваного рішення отримала 1 серпня 2023 року, а 6 вересня 2023 року подала апеляційну скаргу. На цій стадії апеляційний суд прийшов до висновку, про підставність клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Поновлюючи строк на апеляційне оскарження, суд виходив із того, що забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

Забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судом з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Прецедентна практика ЄСПЛ виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

Суд повинен перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Пунктом 13 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення Шевченківським районним судом м.Львова (3 лютого 2012 року) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у

справі, але не були присутні у судовому засіданні під час

проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу

протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У постанові від 16 серпня 2017 року (справа № 2-779/09) Верховний Суд України зазначив, що національні суди мають ухвалювати рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. У кожному випадку вони повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. При цьому у справі № 2-779/09 Верховний Суд України звернув увагу на те, що відповідач оскаржила рішення суду першої інстанції через 6 років після його ухвалення.

У постанові Верховного Суду від 1 березня 2018 року у справі № 1326/3235/12 зазначено, що за положеннями частини третьої статті 297 ЦПК України (чинної, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення. В пункті 70 Рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), яке набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Враховуючи, що річний строк, визначений частиною третьою статті 297 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з апеляційною скаргою) для органу місцевого самоврядування є присічним, а тому поновленню не підлягає. Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, - Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду міста Львова від 6 грудня 2012 року, оскільки апеляційне провадження було відкрито помилково. Рішення Франківського міського суду проголошено 6 грудня 2012 року, Львівська міська рада звернулась з апеляційною скаргою 23 серпня 2017 року, тобто через більш ніж 4 роки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 (провадження № 14-262цс19) та в постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 638/11409/15-ц (провадження № 61-530св20), від 11 червня 2020 року у справі № 2-о-192/2008 (провадження № 61-40761св18), від 9 вересня 2020 року у справі № 2-о-72/08 (провадження № 61-15787св19) зазначено, що враховуючи імперативний характер положень абзацу третього частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року та те, що річний строк, визначений для органу місцевого самоврядування, є присічним і поновленню не підлягає, то суд позбавлений у цьому випадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо строку на апеляційне оскарження судових рішень, сформульованих, зокрема в її постанові від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05, та зауважила, що абзац третій частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» стосувався випадків, коли після спливу присічного строку рішення суду першої інстанції оскаржила сторона спору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70)), від імені якої у спірних правовідносинах діяв орган державної влади чи місцевого самоврядування, якщо така сторона брала участь у справі та була належно повідомленою про її розгляд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 зазначено, що позивачка ініціювала спір про визнання права власності на земельну ділянку комунальної власності територіальної громади міста Львова. Ця ділянка, якою, за твердженням позивачки, користувався її батько, після його смерті нібито не ввійшла до складу спадкового майна. Міськрада діє у спірних матеріальних правовідносинах як представник інтересів власника земельної ділянки - відповідної територіальної громади. Але такого власника позивачка відповідачем не визначила. Територіальна громада міста Львова не брала участі у справі (не була її стороною), але щодо неї суд вирішив питання про її право власності. Тобто вона є стороною ініційованого позивачкою спору. Відповідачами визначені філія Центру державного земельну кадастру та територіальний орган Державного агентства земельних ресурсів України, які є неналежними за вимогою позивачки. Ні міськрада, ні інший орган місцевого самоврядування Львова не були залученими до участі у справі. З огляду на вказане для визначення межі строку на апеляційне оскарження абзац третій частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції Закону № 4176-V не застосовний. Перебіг строку на апеляційне оскарження судового рішення від 7 серпня 2009 року для територіальної громади міста Львова розпочався згідно з матеріалами справи з моменту отримання копії цього рішення 3 вересня 2018 року. А 2 жовтня 2018 року Львівська міська рада подала таку скаргу. Тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано поновив їй строк на апеляційне оскарження з метою захисту прав та інтересів територіальної громади Львова.

Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на апеляційне оскарження судового рішення напряму залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для пропуску процесуального строку, зокрема, на апеляційне оскарження рішення.

Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне апеляційне оскарження стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання апеляційної скарги.

Такі висновки наведені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц (провадження № 61-27658св18), від 25 листопада 2020 року у справі № 2-9436/2007 (провадження № 61-10856св20).

Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що в акті обстеження земельної ділянки №219 від 2 червня 2023 року зазначено, що відповідно до п. 4 додатку 1-В до ухвали Львівської міської ради від 30 червня 2016 року №629 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 23 квітня 2015 року № 4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова» вилучено з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд у зв`язку з набуттям права власності на споруду, розміщену на АДРЕСА_1 , в якій здійснювала підприємницьку діяльність ОСОБА_3 .

Таким чином, належить зробити висновок, що Львівській міській раді у 2016 році було відомо про набуття ОСОБА_3 права власності на будівлю, яке було зареєстроване згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Оскільки судом встановлено, що ухвалою № 629 від 30 червня 2016 року Львівська міська рада внесла зміни до ухвали від 23 квітня 2015 року № 4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова» та вилучила з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд за адресою розміщення: АДРЕСА_3 споруду ОСОБА_3 у зв`язку з набуттям права власності; належить зробити висновок, що на цю дату (30 червня 2016 року) міській раді було відомо про набуття права власності ОСОБА_7 на спірне приміщення. Можна вважати, що про зазначені обставини міській раді було відомо і раніше, оскільки матеріали сесії міської ради готуються заздалегідь.

Однак рішення суду першої інстанції міська рада оскаржила в апеляційному порядку лише 6 вересня 2023 року (більше як через 11 років після ухвалення рішення та через 7 років після вилучення об`єкта із складу тимчасових споруд).

На час вирішення апеляційним судом питання про поновлення Львівській міській раді строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 3 лютого 2012 року ці обставини не були відомі суду, оскільки в матеріалах справи такі відомості були відсутні.

Сам лише факт подання апеляційної скарги після спливу 11 років особою, не залученою до участі у справі, за наявності обставин, які стверджують про обізнаність міської ради про набуття ОСОБА_3 права власності на приміщення та вилучення самою міською радою такого приміщення із тимчасових споруд у 2016 році, про що апеляційному суду стало відомо під час розгляду справи, належить розцінювати як помилкове відкриття апеляційного провадження та поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 3 лютого 2012 року.

Дотримання строків оскарження судового рішення є однією із гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

З метою виконання процесуального обов`язку дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії.

Зацікавлений у поданні апеляційної скарги учасник справи повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством, для належного виконання процесуальних обов`язків та забезпечення принципів верховенства права і правової визначеності.

Окрім того, є встановленим, що відповідно до договору дарування від 25 травня 2016 року власником частки спірної будівлі є ОСОБА_8 .

З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку про закриття апеляційного провадження у справі, яке відкрито помилково.

Керуючись: ст. ст. 258-261, 353, 362, 388 - 391 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Львівської міської радизадовольнити частково.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 3 лютого 2012 року з урахуванням описки, виправленої ухвалою цього суду від 15 серпня 2013 року, - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 2 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді