ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року

м. Київ

справа № 334/9558/15

провадження № 61-11337св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Ноус»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Севастьянов Роман Юрійович, на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року у складі судді Козлової Н. Ю. та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 червня 2021 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Гончар М. С., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Ноус» (далі - ТОВ «Ноус», товариство) про поділ спільного майна подружжя.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 02 вересня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня

2016 року. Від шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

07 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено 2 (два) договори довічного утримання, за умовами яких за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 33,6 кв. м, загальною площею

58 кв. м, та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :04:032:0159 за вказаною вище адресою, взамін чого ОСОБА_2 зобов`язувався надавати ОСОБА_4 довічно матеріальне забезпечення.

Пунктами 5, 6 договору довічного утримання зазначено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісяця має надаватись вудчужувачу, оцінюється сторонами в розмірі 1 прожиткового мінімуму на місяць. Зазначені вимоги договорів довічного утримання виконувались належним чином за рахунок спільних коштів подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, після її смерті право власності на належне відчужувачу нерухоме майно перейшло до ОСОБА_2 .

Вважає, що оскільки вищезазначений житловий будинок та земельна ділянка придбані нею та ОСОБА_2 за оплатним договором під час перебування в шлюбі, вони є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу між ними в рівних частках.

23 грудня 2015 року відповідач без її згоди як єдиний засновник ТОВ «Ноус» передав вищезазначене майно (житловий будинок, земельну ділянку) до статутного капіталу товариства, тобто здійснив відчуження спільного майна на користь юридичної особи.

Посилаючись на те, що вартість спільного майна, яке відповідач передав до статутного капіталу ТОВ «Ноус», становить 800 138,00 грн, позивач просила у порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача на її користь половину його вартості, а саме 400 069,00 грн.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 02 червня 2021 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частки спільного майна подружжя у розмірі 400 069,00 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що при вирішенні питання про поділ житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :04:032:0159, на якій розташований такий будинок, які набуто ОСОБА_2 згідно з умовами договору довічного утримання від 07 грудня 2012 року, наявні підстави для застосування до спірних правовідносин статей 69, 70 СК України, оскільки відповідач не спростував презумпцію спільності майна подружжя. Ураховуючи, що 23 грудня 2015 року відповідач, як засновник ТОВ «Ноус», без згоди позивача передав зазначений вище житловий будинок та земельну ділянку до статутного капіталу зазначеного товариства, тобто здійснив відчуження спільного майна на користь юридичної особи, тому речове право позивача трансформувалося у право вимоги до відповідача про виплату половини вартості майна, внесеного до статутного капіталу. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 03 липня 2013 року № 6-61цс13 та

від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15. Визначаючи розмір грошової компенсації вартості належної позивачці при поділі 1/2 частки спільного сумісного майна подружжя, суди виходили з дійсної його вартості на час розгляду справи, що визначена згідно зі звітом № DV01-170213-001 про оцінку майна

від 13 лютого 2017 року та звітом про оцінку земельної ділянки № 130217-11

від 13 лютого 2017 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Севастьянов Р. Ю., у якій він просив рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 червня 2021 року змінити в частині визначеного судами розміру грошової компенсації вартості 1/2 частки спільного майна подружжя, а саме зменшити її до 104 540,50 грн.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на:

- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не урахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2020 року № 916/1935/19 щодо передбаченого чинним процесуальним законодавством права сторони у справі звернутися до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення експертизи; у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 161/19023/17 про те, що відчуження корпоративних прав під час розгляду справи судом не позбавляє позивача права претендувати на компенсацію

1/2 частки внеску відповідача до статутного капіталу вказаного товариства.

Зазначив також, що апеляційний суд безпідставно врахував при вирішенні справи правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року № 127/7029/15-ц, відповідно до якого, суд дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи;

- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме:

1) суди не дослідили надані відповідачем докази на підтвердження вартості спірного майна, зокрема, проігнорували, що згідно з актом приймання-передачі будинку, який внесений до статутного капіталу ТОВ «Ноус», від 23 грудня 2015 року, вартість житлового будинку АДРЕСА_1 , як внесок засновника до статутного капіталу товариства оцінено у розмірі 177 740,00 грн; згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки, яка внесена до статутного капіталу ТОВ «Ноус», від 23 грудня 2015 року, вартість земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :04:032:0159, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , як внесок засновника до статутного капіталу товариства оцінено у розмірі 31 341,00 грн. Зазначена вартість внеску відповідала вартості майна, визначеній у договорах довічного утримання від 07 грудня 2012 року (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України);

2) ураховуючи відсутність між сторонами згоди щодо визначення вартості спірного майна, апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні заявленого клопотання про проведення судової експертизи для визначення вартості зазначеного майна (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України);

3) суди встановили вартість спірного майна на підставі недопустимих доказів, а саме наданих позивачем звіту DV01-170213-001 про оцінку майна від 13 лютого 2017 року та звіту про оцінку земельної ділянки № 130217-11 від 13 лютого 2017 року, які складено з порушенням Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та без урахування обставин того, що будинок фактично згорів, про що складено акт про пожежу від 09 лютого 2014 року (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 08 липня 2021 року визначено такий склад колегії суддів Касаційного цивільного суду для розгляду справи: ОСОБА_5. (суддя-доповідач), Петров Є. В., Ткачук О. С.

Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

24 вересня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

У зв`язку з увільненням від роботи на період мобілізації до Збройних Сил України в Сили територіальної оборони судді ОСОБА_5., було призначено повторний автоматизований розподіл справи та передано її 18 травня 2022 року

судді-доповідачу Усику Г. І. , судді які входять до складу: Яремко В. В. ,

Олійник А. С .

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 760/20948/16.

У зв`язку з відрядженням судді Усика Г. І. до Вищої ради правосуддя, на підставі розпорядження від 24 січня 2023 року № 100/0/226-23 про призначення повторного автоматизованого розподілу справи, 24 січня 2023 року справу передано судді-доповідачу Білоконь О. В., судді які входять до складу: Осіян О. В. , Сакара Н. Ю.

10 квітня 2024 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 760/20948/16, яку 24 квітня 2024 року оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Ухвалами Верховного Суду від 25 квітня 2024 року поновлено касаційне провадження у справі та призначено її до розгляду.

Встановлені судами фактичні обставини справи

З 02 вересня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 17 березня 2016 року.

07 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено 2 (два) договори довічного утримання, за умовами яких за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 33,6 кв. м, загальною площею 58 кв. м, та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :04:032:0159 за адресою вказаною вище, взамін чого ОСОБА_2 зобов`язувався надавати ОСОБА_4 довічно матеріальне забезпечення.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

23 грудня 2015 року ОСОБА_2 як єдиний засновник ТОВ «Ноус» передав вищезазначене майно (житловий будинок, земельну ділянку) до статутного капіталу товариства, тобто здійснив відчуження спільного майна на користь юридичної особи.

Відповідно до звітів про оцінку майна від 13 лютого 2017 року №DV01-170213-001 та №130217-11 вартість будинку та земельної ділянки на день проведення оцінки складає відповідно 611 051 грн і 189 087 грн.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті

63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Судами установлено та не оспорюється відповідачем, що житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 33,6 кв. м, загальною площею 58 кв. м, та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :04:032:0159 за вказаною вище адресою, були набуті сторонами під час зареєстрованого шлюбу на підставі договорів довічного утримання, а тому суди дійшли правильного висновку про те, що вказане майно належало їм на праві спільної сумісної власності.

23 грудня 2015 року ОСОБА_2 як єдиний засновник ТОВ «Ноус» передав вищезазначене майно (житловий будинок, земельну ділянку) до статутного капіталу товариства, тобто здійснив відчуження спільного майна на користь юридичної особи.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 13 Закону України «Про господарські товариства»). Аналогічна норма передбачена частиною другою статті 115 ЦК України.

Товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом (частина перша статті 12 Закону України «Про господарські товариства» у вказаній редакції). Аналогічна норма передбачена частиною першою статті 115 ЦК України.

Учасники товариства мають право, зокрема, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом (пункти «б» та «д» частини першої статті 10 Закону України «Про господарські товариства»).

У разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства.

Інший з подружжя, який був співвласником майна, внесеного у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Водночас як учасник товариства, який вносить спільне сумісне майно у статутний капітал цього товариства, так інші його учасники мають розуміти наслідки у випадку ухвалення рішення про виплату вартості частки члена подружжя у статутному капіталі.

Звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Кредитори такого учасника мають право вимагати від товариства виплати вартості частини майна товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі товариства, або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення. Частина майна, що підлягає виділу, або обсяг коштів, що становлять її вартість, встановлюється згідно з балансом, який складається на дату пред`явлення вимог кредиторами (частина перша статті 149 ЦК України у вказаній редакції).

Тому помилковим є висновок судів попередніх інстанцій про можливість задоволення вимоги про виплату частини вартості внесеного одним з подружжя вкладу у статутний капітал товариства. Позивачка може вимагати виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі визначену на дату пред`явлення позовних вимог.

Такий висновок узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, які були враховані судами попередніх інстанцій, викладених у постанові від 03 липня 2013 року у справі № 6-61цс13, від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15 та зазначила, що у разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати половини вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Суд виходить з презумпції про те, що вартість частки у статутному капіталі відповідає розміру внеску, якщо тільки сторона, яка стверджує про зміну цієї вартості на час розгляду справи, не доведе, що вартість частки змінилась (зросла або внаслідок звичайної діяльності товариства зменшилась).

З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що висновок судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог в частині вимоги про стягнення компенсації з відповідача 400 069 грн, як половини вартості внесків у статутний капітал ТОВ «Ноус» є помилковим.

Позивачка має право вимагати виплати їй вартості частки члена колишнього подружжя у статутному капіталі, у той же час вона заявила вимогу про грошову компенсацію їй вартості частки внеску до статутного фонду.

Разом з тим, Верховний Суд зважає і на те, що матеріали справи не містять доказів, що заявлений розмір позовних вимог щодо стягнення з відповідача 400 069 грнне відповідає половині вартості його частки у статутному капіталі

ТОВ «Ноус».

Зазначений розмір підтверджується наданими позивачем доказами, зокрема звітами від 13 лютого 2017 року №DV01-170213-001 та №130217-11, які відповідач не спростував.

За таких обставин судові рішення про задоволення вимогпозову про стягнення компенсації половини вартості внесків у статутний капітал ТОВ «Ноус» слід змінити стосовно мотивів прийнятого рішення, виклавши їх у редакції цієї постанови.

Колегія суддів вважає помилковими посилання ОСОБА_2 на те, що звіти про оцінку майна, надані позивачкою, є неналежними доказами, оскільки відповідно до положень частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідачем надані позивачем докази не спростував. Не довів доказами, що заявлений розмір позовних вимог щодо стягнення з нього 400 069 грн не відповідає половині вартості його частки у статутному капіталі ТОВ «Ноус».

Доводи касаційної скарги про те, що вартість спірного майна відповідно до актів приймання-передачі їх до статутного капіталу ТОВ «Ноус» від 23 грудня 2015 року становила 209 081 грн не беруться колегією суддів до уваги, оскільки особа може вимагати виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі, визначену на дату пред`явлення позовних вимог, а не на час передання спільного майна у статутний капітал. Такий висновок викладено у зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про призначення судової оціночної експертизи, помилкові, оскільки відповідного клопотання у суді першої інстанції відповідач не заявляв, доказів на спростування наданих позивачем звітів не надав і не довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (стаття 367 ЦПК України).

Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли своє підтвердження.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Викладене дає підстави для висновку, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановленню інших обставин ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо заяви ОСОБА_2 про зупинення виконання судового рішення

У серпні 2023 року ОСОБА_2 подав до суду касаційної інстанції заяву про зупинення виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя

від 02 лютого 2021 року.

Зазначена заява не розглядалася, оскільки ухвалою Верховного Суду

від 30 листопада 2022 року касаційне провадження у справі було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 760/20948/16.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.

Касаційне провадження у справі відповідно до статті 254 ЦПК України було поновлено ухвалою Верховного Суду 25 квітня 2024 року у зв`язку із прийняттям Великою Палатою Верховного Суду постанови від 10 квітня 2024 року, яку оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень 24 квітня 2024 року.

Тобто з серпня 2023 року і до 25 квітня 2024 року (поновлення провадження у справі) суд касаційної інстанції не мав можливості розглянути заяву

ОСОБА_2 .

Наразі, у задоволенні заяви про зупинення виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції слід відмовити, оскільки суд касаційної інстанції закінчив касаційний розгляд справи прийняттям цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункти 1 та 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша, третя та четверта статті 412 ЦПК України).

Мотиви судів попередніх інстанцій прозадоволення позовних вимог про стягнення 400 069 грн компенсації вартості частки внеску до статутного капіталу ТОВ «Ноус» слід змінити з урахуванням цієї постанови, а в решті судові рішення - залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Севастьянов Роман Юрійович, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 червня 2021 року змінити в частині мотивів, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович