Єдиний унікальний номер судової справи: 490/3345/21
Провадження № 22-ц/812/1863/24 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Травкіної В.Р.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - Сімцис Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2024 року, ухваленого під головуванням судді - Шолох Л.М. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» (надалі - АТ «Миколаївгаз») про визнання дій нечесною підприємницькою практикою, визнання договору про виконання робіт недійсним, повернення грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Миколаївгаз» про визнання дій нечесною підприємницькою практикою, визнання договору про виконання робіт недійсним, повернення грошових коштів.

Позов обґрунтовано тим, що 27 січня 2021 року він звернувся за номером 104 та повідомив аварійно-диспетчерській службі АТ «ОГС «Миколаївгаз» про витік газу з газового обладнання у його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . В результаті дослідження із застосуванням спеціальних приладів, газового обладнання: газової плити, металевих труб, шлангу, їх з`єднань, лічильника газу, працівниками аварійної служби було встановлено, що витік газу відбувається з облікового механізму лічильника газу, встановленого у його квартирі за ініціативою та коштом відповідача 25 лютого 2020 року.

Усунення несправності газового обладнання до повноважень працівників аварійно-диспетчерської служби не відносилося. У зв`язку з цим працівниками аварійно-диспетчерської служби АТ «ОГС «Миколаївгаз» було прийнято рішення про відключення аварійного газового обладнання, яким є зазначений лічильник газу, шляхом закриття крану установочного блоку, про що був складений Акт №278 на відключення газового обладнання від 27 січня 2021 року.

28 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Центру обслуговування клієнтів АТ «ОГС «Миколаївгаз» із заявою про поновлення газопостачання.

02 лютого 2021 року працівниками АТ «ОГС «Миколаївгаз» було здійснено демонтаж несправного і монтаж та опломбування привезеного ними лічильника газу, про що було складено Акт демонтажу, а також Акт монтажу та опломбування побутового лічильника газу. Проте, не зважаючи на це, газопостачання відновлено не було. Того ж дня, при повторному зверненні до Центру з обслуговування клієнтів АТ «ОГС «Миколаївгаз» із заявою про відновлення газопостачання, працівниками центру було роз`яснено, що відновлення газопостачання можливе лише за умови укладення договору на виконання робіт, предметом якого і буде відновлення газопостачання. У разі укладення договору, він буде переданий у роботу лише після того, як він сплатить передбачену договором вартість робіт у розмірі 190 грн.

02 лютого 2021 року, задля відновлення газопостачання до квартири, ОСОБА_1 був вимушений укласти з АТ «Миколаївгаз» договір №32А540-826-21 на виконання робіт щодо відновлення газопостачання та сплатити зазначену в Договорі грошову суму у розмірі 190,35 грн та комісії банку. 05 лютого 2021 року АТ «Миколаївгаз» було відновлено газопостачання у квартирі, про що складено Акт на підключення газового обладнання.

Власником лічильника газу є АТ «Миколаївгаз» та припинення газопостачання відбулося у зв`язку з несправністю його обладнання, тоді як тягар утримання майна лежить на власнику на підставі ч.1 ст. 322 ЦПК України.

Здійснюючи фізичний тиск, який полягав у припиненні постачання газу, що позбавило ОСОБА_1 фізичної можливості користуватися газом для власних потреб, у тому числі, приготування їжі і її споживання протягом значного проміжку часу, що негативно вплинуло на фізичний стан і самопочуття, а також здійснюючи психічний тиск, який полягав у погрозі не відновлювати газопостачання, якщо не буде виконано запропонованою відповідачем умов щодо укладення договору про виконання робіт, АТ «Миколаївгаз» спонукав до укладення договору на виконання робіт щодо відновлення газопостачання.

При укладенні договору на виконання робіт працівницею Центру незаконно витребувано від ОСОБА_1 ксерокопію паспорта і ксерокопію ідентифікаційного номера. Надання неправдивої інформації про потребу виконання на газовому обладнанні, що належить АТ «Миколаївгаз», робіт щодо відновлення газопостачання за рахунок споживача, введення в оману як споживача, що спонукало дати згоду на здійснення правочину (укласти договір на виконання робіт), на якій в іншому випадку не погодився б, відповідно до п.2 ч.1 п.6 ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є ознакою нечесної підприємницької практики.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати дії відповідача стосовно нього, як такі, що ввели його, як споживача послуг в оману, є агресивними, відкрито порушують принцип рівності сторін договору, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» кваліфікується як порушення прав споживачів, визнати нечесною підприємницькою практикою: договір № 32А540-826-21 на виконання робіт щодо відновлення газопостачання визнати, як правочин, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, визнати недійсним; стягнути з відповідача на його користь 190 грн., сплачених за договором на виконання робіт щодо відновлення газопостачання та 35 грн., сплачених ним в АТ «Ощадбанк» як прийом платежу за договором № 32А540-826-21 на виконання робіт щодо відновлення газопостачання.

У відзиві на позовну заяву, представник АТ «Миколаївгаз» просив відмовити у задоволення позовних вимог. Зазначав про те, що за наявності витоків газу та для виконання ремонтно-відновлювальних робіт у внутрішньобудинковій системі газопостачання побутового споживача, газопостачання до об`єкту споживача підлягає припиненню, при цьому відновлення газопостачання здійснюється за рахунок споживача. Вказує на те, що відсутні правові підстави для визнання дій відповідача такими, що здійсненні із використанням нечесної підприємницької практики. Вказував на те, що позивач пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав передбачених ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», виклав обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів, які мали б свідчити про наявність умислу в діях відповідача, умислу на введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору.

У відповіді на відзив на позов ОСОБА_1 , зазначав, що викладена у відзиві вимога щодо відмови у задоволенні позову є безпідставною і такою, що суперечить закону, оскільки в позовній заяві наведені конкретні і підтверджені доказами факти нечесної підприємницької практики відповідача, зокрема, які ввели в оману, є агресивними, відкрито порушують принцип рівності сторін договору, що відповідно до п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» кваліфікуються як порушення прав споживачів і які відповідачем не заперечуються у відзиві.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що згідно з п. 6 гл. 7 розділу VI Кодексу розподільних систем відновлення газопостачання здійснюється за рахунок споживача. Спірний договір №32А540-826-21 на виконання робіт від 02 лютого 2021 року підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; умови договору містять повну інформацію щодо його умов, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним.

Позивач у позові визначив спосіб захисту своїх прав шляхом визнання договору недійсним з підстав, що відповідач повинен був за власний рахунок відновити постачання газу з огляду на те, що припинення газопостачання відбулось у зв`язку із несправністю обладнання, яке є власністю АТ «Миколаївгаз» посилаючись на ч. 1 ст. 322 ЦПК України. ОСОБА_1 не надано суду жодного належного доказу, який би підтверджував та доводив обставини на які він посилається та на підтвердження того, що оспорюваний ним договір є недійсним. Судом з матеріалів справи достовірно встановлено, що оспорюваний договір вчинений у письмовій формі, підписаний замовником - ОСОБА_1 . Таким чином, позивач, як замовник, підписавши договір, ознайомився із запропонованими умовами та погодився з ними.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для справи, а обставини, які суд першої інстанції вважав встановленими є недоведеними, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не надано аналізу щодо дій відповідача стосовно позивача як таких, що ввели його як споживача послуг в оману, є агресивними, відкрито порушують принцип рівності сторін договору, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» кваліфікуються як порушення прав споживачів і вимоги визнати дії нечесною підприємницькою практикою. Судом не взято до уваги те, що ніякого припинення газопостачання та відновлення газопостачання об`єктивно не було, а відбулося відключення газового обладнання та підключення газового обладнання, порядок здійснення яких регулюються не Кодексом ГРС, а Правилами безпеки систем газопостачання №285. Припинення газопостачання, про яке йдеться в рішенні суду відбулося з підстав не передбачених переліком наведеним в п.1 гл. 7 розділу VI кодексу ГРС, а відтак відновлення газопостачання не може відбуватися у порядку, передбаченому п.6 гл.7 розділу VI кодексу ГРС. Стягнення плати за підключення газового обладнання є протиправним, оскільки відключення газового обладнання було здійснено за ініціативою відповідача, який є оператором ГРМ з метою проведення заміни належного йому на праві власності лічильника газу, всі необідні для цього роботи, у тому числі відключення і підключення газового обладнання, відповідно до ч.1 ст. 322 ЦК України та п.1 гл. 8 розділу Х Кодексу ГРМ мають здійснювати за рахунок відповідача. Вказує на те, що застосовуючи фізичний (позбавивши доступу до газу шляхом відключення газового обладнання) та психічний (погрожуючи не поновлювати газопостачання допоки не буде виконано його вказівки) тиск, незаконно вимагав від позивача як споживача його послуг, здійснення не передбачених, ні договором, ні законом його забаганок. Судом не взято до уваги, що правова норма п.6 гл.7 розділу VI кодексу ГРС, яка регламентує порядок та підстави відновлення газопостачання, та не містить вказівки, що умовою відновлення газопостачання є укладення договору про виконання робіт. Крім того, при укладенні договору на виконання робіт, як і при первісному встановленні лічильника газу, відповідач незаконно витребував ксерокопії паспорта та ксерокопії ідентифікаційного номера. Не взято до уваги, що відповідач протиправно та нахабно примушував до підписання акту виконаних робіт до їх фактичного виконання, нездійснення відновлення газопостачання протягом 9-ти днів, що є знущанням над передбаченим п.4 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» принципом рівності сторін договору та його «рівноправною» стороною, якою є споживач. Крім того, при ухваленні рішення проігнорована вимога щодо визнання дій відповідача нечесною підприємницькою практикою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Миколаївгаз» - адвокат Сімцис Ю.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у розглядів справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (див. постанови від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц та від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 20 січня 2020 року АТ «Миколаївгаз» було надіслано ОСОБА_1 попередження №54002.1.3-СЛ-2461-0120 про встановлення в квартирі АДРЕСА_2 лічильника газу (а.с.8).

25 лютого 2020 року у квартирі АДРЕСА_2 , АТ «Миколаївгаз» за власний рахунок встановлено лічильник газу №6596749, про що складено Акт приймання в експлуатацію робіт по встановленню побутових лічильників газу (БСГ) (а.с. 9).

27 січня 2021 року у зв`язку з витоком газу на лічильному механізмі, який було встановлено у квартирі ОСОБА_1 газопостачання припинено, про що складено Акт №278 на відключення газового обладнання від 27 січня 2021 року (а.с.10).

02 лютого 2021 року працівниками АТ «Миколаївгаз» демонтовано лічильник газу Самг 1,6 №6596749 у квартирі ОСОБА_1 та встановило новий лічильник Самг 1,6 № 3417902, що підтверджується Актом демонтажу побутового лічильника газу (ПЛГ), в якому зазначено - газ на вводі відключено та Актом монтажу та пломбування побутового лічильника газу (ПЛГ) після повірки (перевірки) (а.с.10-11).

Крім того, 02 лютого 2021 року між АТ «Миколаївгаз» та ОСОБА_1 укладено договір №32А540-826-21 на виконання робіт. У вказаному договорі зазначено, що відновлення газопостачання (розподіл природного газу) складає 190 грн, в тому числі, податок на додану вартість 31,67 грн. Замовник перераховує підряднику 100% вартості робіт (п.1 розділу ІІІ договору). Цим договором також передбачено, що підрядник приступає до виконання робіт протягом 10 робочих днів після підписання сторонами даного договору та за умови отримання передоплати в порядку передбаченому п. 1 розділу ІІІ договору, відповідно до п. 1 розділу ІV даного розділу. Пунктом 6 цього договору визначено, що цей договір складений при розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу одному для кожної із сторін.

На зворотному боці зазначеного договору міститься допис «Умови договору кабальні і не відповідають умовам договору про надання послуг з газопостачання, підпис, 02.02.2021 року» (а.с.12).

Згідно квитанції №1 від 03 лютого 2021 року ОСОБА_1 сплатив АТ «Миколаївгаз» 190 грн за послуги підключення ПГ АДРЕСА_1 (а.с.14).

05 лютого 2021 року, працівниками АТ «Миколаївгаз» здійснено підключення на вводі за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено Акт на підключення газового обладнання (а.с. 15).

Предметом спору у даній справі є визнання дій АТ «Миколаївгаз» нечесною підприємницькою практикою, визнання договору про виконання робіт недійсним, повернення грошових коштів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що 27 січня 2021 року у його квартирі АДРЕСА_2 у зв`язку з витоком газу відбулося відключення газового обладнання лічильника. У подальшому працівниками АТ «Миколаївгаз» застосуючи відносно нього агресивні дії та з використанням нечесної підприємницької діяльності його було введено в оману щодо укладення договору про виконання робіт згідно якого він сплатив 190 грн та комісію банку за для його підключення.

Заперечуючи проти позову АТ «Миколаївгаз» зазначало, що відключення газопостачання у квартирі ОСОБА_1 як і його підключення було здійснено відповідно до вимог законодавства.

Так, правовідносини між газорозподільними підприємствами та споживачами природного газу (населенням) урегульовано Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність», Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Законом України «Про ринок природного газу», Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2494, Правилами безпеки систем газопостачання, затвердженими Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15 травня 2015 року №285, а також договором про постачання природнього газу побутовим споживачам.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 29.06.2017 № 853 (із змінами внесеними постановою від 04.06.2019 року №944) видано АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території м. Миколаєва та Миколаївської області.

АТ «Миколаївгаз» є оператором ГРМ, оскільки відповідно до гл. 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем (Кодекс ГРМ), затвердженого постановою НКРЕКП 30.09.2015 року №2494, оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Відповідно до приписів гл. 2 розділу ІІІ Кодексу ГРМ оператор ГРМ повинен забезпечувати попереджувальні заходи для безаварійної експлуатації газорозподільних систем та локалізацію і ліквідацію аварійних ситуацій в газорозподільній системі. Для локалізації і ліквідації аварійних ситуацій Оператором ГРМ організовуються підрозділи аварійно-диспетчерської служби (АДС) з цілодобовою роботою, включаючи вихідні та святкові дні. Для локалізації і ліквідації витоків газу та аварійних ситуацій споживач невідкладно повинен повідомляти про них аварійно-диспетчерській службі Оператора ГРМ за номером екстреного виклику або іншим номером, зазначеним у договорі розподілу природного газу, укладеному з Оператором ГРМ.

Локалізація та ліквідація аварійних ситуацій внутрішньобудинкової системи газопостачання та дворових газопроводів побутового споживача, які можуть призвести до нещасного випадку, здійснюються аварійно-диспетчерськими службами Оператора ГРМ цілодобово та за його рахунок ( п. 6 гл. 5 розділу ІІІ Кодексу ГРМ).

Відповідно до п.1 глави 7 розділу VІ Кодексу газорозподільних систем - Оператор ГРМ в установленому законодавством порядку має право припинити/обмежити газопостачання (розподіл природного газу) на об`єкт споживача (у тому числі побутового споживача) з дотриманням ПБСГ та нормативних документів, що визначають порядок обмеження/припинення природного газу, у таких випадках: 1) несвоєчасна та/або неповна оплата послуг згідно з умовами договору розподілу природного газу; 2) отримання від Оператора ГТС повідомлення про припинення розподілу природного газу споживачу у випадках: відсутності споживача в Реєстрі споживачів будь-якого постачальника у відповідному розрахунковому періоді; відсутності підтвердженої номінації у діючого постачальника на обсяги транспортування природного газу для потреб споживача; 3) подання споживачем або його постачальником (який уклав з Оператором ГРМ договір на виконання робіт, пов`язаних з припиненням/обмеженням газопостачання споживачам) письмової заяви про припинення газопостачання; 4) відмова споживача від встановлення лічильника газу, що здійснюється за ініціативи та за кошти Оператора ГРМ, з урахуванням Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»; 5) розірвання договору розподілу природного газу; 6) несанкціонований відбір природного газу або втручання в роботу ЗВТ чи ГРМ; 7) несанкціоноване відновлення газоспоживання; 8) визнання в установленому порядку аварійним станом газорозподільної системи та/або ліквідація наслідків аварій, спричинених надзвичайними ситуаціями техногенного, природного або екологічного характеру, та проведення ремонтно-відновлювальних робіт; 9) наявність заборгованості за несанкціонований відбір природного газу з ГРМ; 10) необґрунтована відмова від підписання акта наданих послуг та/або акта приймання-передачі природного газу (норма застосовується по об`єкту споживача, що не є побутовим); 11) відмова представникам Оператора ГРМ в доступі на об`єкти або земельну ділянку Споживача, де розташована газорозподільна система та/або газове обладнання, та/або комерційний вузол обліку газу, для здійснення контролю відповідності встановленого газоспоживаючого обладнання проєктній документації, обстеження газових мереж до ВОГ та/або газоспоживаючого обладнання; 12) в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з пунктом 5.7 Правил безпеки систем газопостачання підлягає відключенню від системи газопостачання обладнання житлових і громадських будинків із встановленням заглушки за умови: наявності витоків газу; несправної автоматики безпеки; несправностей оголовків димових і вентиляційних каналів; відсутності тяги в димових і вентиляційних каналах; самовільного підключення газових приладів і пристроїв споживача до системи газопостачання; незабезпечення власником (балансоутримувачем та/або орендарем (наймачем)) технічного обслуговування згідно з вимогами пункту 5.4 цієї глави; невідповідності системи газопостачання житлового будинку проектній та виконавчо-технічній документації.

Припинення (обмеження) газопостачання (розподілу природного газу) споживачу здійснюється зокрема, шляхом перекриття запірних пристроїв або встановлення інвентарної заглушки та їх опломбування.

Постачання/розподіл природного газу вважається припиненим за умови наявності пломб Оператора ГРМ на запірних пристроях, інвентарних заглушках тощо, що зафіксовано відповідним актом ( пункти 5, 7 глави 7 розділу VІ Кодексу газорозподільних систем).

Як встановлено судом, 27 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до аварійно-диспетчерської служби АТ «Миколаївгаз» у зв`язку з витоком газу у його квартирі АДРЕСА_2 .

Цього ж дня, працівниками АТ «Миколаївгаз» в результаті обстеження було виявленого виток газу з газового обладнання - облікового механізму лічильника, у зв`язку з чим й було здійснено припинення газопостачання шляхом закриття крану установочного блоку, встановлення пломби № R299962932 та попереджено споживача - ОСОБА_1 про відповідальність за збереження пломби.

Відновлення газопостачання (розподілу природного газу) здійснюється Оператором ГРМ протягом двох робочих днів у містах та п`яти календарних днів у сільській місцевості за письмовим зверненням споживача (його постачальника) про відновлення газопостачання (розподілу природного газу) та після усунення порушень (за їх наявності) і відшкодування Оператору ГРМ витрат на припинення та відновлення газопостачання (розподілу природного газу) (пунктом 6 глави 7 розділу VI Кодексу газорозподільних систем).

Отже, виходячи з положень Кодексу газорозподільним систем, відновлення газопостачання здійснюється за рахунок споживача. Укладення договору на виконання робіт щодо відновлення газопостачання (розподілу природного газу), Кодексом газорозподільних систем, а також Правилами безпеки систем газопостачання не передбачено.

Між тим, згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин.

Як встановлено, 02 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Миколаївгаз» укладено договір №32А540-826-21 на виконання робіт.

Згідно п.1, п.1, розділу ІІ вказаного Договору, відновлення газопостачання (розподіл природного газу) складає 190 грн, в тому числі, податок на додану вартість 31,67 грн. Замовник перераховує підряднику 100% вартості робіт (п.1 розділу ІІІ договору). Цим договором також передбачено, що підрядник приступає до виконання робіт протягом 10 робочих днів після підписання сторонами даного договору та за умови отримання передоплати в порядку передбаченому п. 1 розділу ІІІ договору, відповідно до п. 1 розділу ІV даного розділу. Пунктом 6 цього договору визначено, що цей договір складений при розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу одному для кожної із сторін.

Як на підставу задоволення вимог, позивач посилається на те, що відносно нього працівниками АТ «Миколаївгаз» було здійсненні дії, як такі, що ввели його, як споживача послуг в оману, є агресивними та які відкрито порушують принцип рівності сторін договору, а відтак є нечесною підприємницькою практикою. За такого договір № 32А540-826-21 від 02 лютого 2024 року на виконання робіт щодо відновлення газопостачання, як такий що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики є недійсним.

Так, згідно з частинами першою, четвертою та п`ятою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною, забороняється.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції, вживання образливих або загрозливих висловів, загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Як агресивні забороняються, зокрема такі форми підприємницької практики як здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача.

За змістом ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як встановлено, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення відповідачем відносно нього дій, які є агресивними, а також те, що АТ «Миколаївгаз» веде нечесну підприємницьку діяльність, здійснювало фізичний або психологічний примус щодо укладення договору на виконання робіт для відновлення газопостачання в квартирі, а відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, проте невірно зазначив мотиви такої відмови - ненадання доказів на підтвердження обставин, що відповідач повинен був за власний рахунок відновити постачання газу з огляду на те, що припинення газопостачання відбулось у зв`язку із несправністю обладнання, яке є власністю АТ «Миколаївгаз», посилаючись на ч.1 ст. 322 ЦПК України.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.1ч.1 ст. 376 ЦПК України належить змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції даної постанови, залишивши без змін резолютивну частину оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що ніякого припинення газопостачання та відновлення газопостачання об`єктивно не було, а відбулося відключення газового обладнання та підключення газового обладнання, порядок здійснення яких регулюються не Кодексом газорозподільних систем ГРС, а Правилами безпеки систем газопостачання №285. Припинення газопостачання, про яке йдеться в рішенні суду відбулося з підстав не передбачених переліком наведеним в п.1 гл. 7 розділу VI кодексу ГРС, а відтак відновлення газопостачання не може відбуватися у порядку, передбаченому п.6 гл.7 розділу VI кодексу ГРС не можуть бути взяті до увагу з огляду на наступне.

Згідно пунктів 5, 7 глави 7 розділу VІ Кодексу газорозподільних систем, припинення (обмеження) газопостачання (розподілу природного газу) споживачу здійснюється зокрема, шляхом перекриття запірних пристроїв або встановлення інвентарної заглушки та їх опломбування. Постачання/розподіл природного газу вважається припиненим за умови наявності пломб Оператора ГРМ на запірних пристроях, інвентарних заглушках тощо, що зафіксовано відповідним актом.

Як встановлено судом, 27 січня 2021 року працівниками АТ «Миколаївгаз» в результаті обстеження було виявленого виток газу з газового обладнання - облікового механізму лічильника, у зв`язку з чим й було здійснено припинення газопостачання шляхом закриття крану установочного блоку, встановлення пломби № R299962932 та попереджено споживача - ОСОБА_1 про відповідальність за збереження пломби, про що свідчить, складений Акт (а.с.10).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у даній справі підлягає застосуванню глава 8 розділу Х Кодексу газорозподільних систем не заслуговує на увагу, оскільки вказана глава регулює порядок періодичної повірки ЗВТ по об`єктах побутових споживачів (населенню) пунктом 1 якої передбачено, що періодична повірка (у тому числі демонтаж, транспортування монтаж, технічне обслуговування та пов`язаний з такою повіркою ремонт) лічильників газу, які встановлені для розрахунків за спожитий природний газ побутовими споживачами (населенням) для їх побутових потреб, здійснюється за рахунок Оператора ГРМ незалежно від того, чи є він власником ЗВТ.

Твердження в апеляційній скарзі на неправомірність дій працівників АТ «Миколаївгаз» щодо незаконного витребування ксерокопії паспорта та ксерокопії ідентифікаційного номера при укладення договору на виконання робіт, на увагу суду не заслуговують з огляду на те, що такі дії є необхідною передумовою для укладання договору з фізичною особою.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до підстав позову, та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, а відтак не можуть бути підставою для скасування рішення суду з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2024 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 23 грудня 2024 року.