Справа № 201/5671/24
Провадження № 2/201/2783/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року м Дніпро

Суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидова С.О. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Дніпровська міська рада про усунення перешкод у користуванні майном,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В травні 2024 року позивач звернулася до суду із вищенаведеним позовом до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Дніпровська міська рада про усунення перешкод у користуванні майном, в якій просила суд:

?Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що з 29 квітня 1984 року перебувала на квартирному обліку у театрі опери та балету м. Дніпропетровськ, в якому працювала з 1981 року до виходу на пенсію у 1999 році

На підставі ордеру від 01 лютого 1988 року їй та чоловіку ОСОБА_2 була надана кімната у малосімейному гуртожитку театру опери та балету за адресою: АДРЕСА_2 , площею 12,35 кв. метрів.

В 1991 році їх з чоловіком переселили у кімнату № 10 більшої квадратури у зв`язку з тим, що вона була солісткою театру). В 2004 році до даної кімнати добавили ще одну кімнату площею 18 кв. м. та кімнаті присвоїли номер 109.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 21 жовтня 1999 року № 2096 «Про зміну правового режиму житлових приміщень у гуртожитку для малосімейних по АДРЕСА_3 » змінено правовий режим гуртожитку для малосімейних за адресою : АДРЕСА_3 .

Відповідно до п. 5 цього рішення виконкому Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради доручено видати ордери для постійного проживання квартиронаймачам згідно з чинним законодавством, однак ордери видані не були. Даний будинок наразі перебуває у комунальній власності Дніпровської міської територіальної громади.

Наказом № 179 а по Дніпропетровському академічному театру опери та балету від 25 липня 2005 року проведено зміну нумерації кімнат гуртожитку, та кімнаті № 109 присвоєно номер 108. На той час у спірної квартирі були зареєстровані вона, її чоловік та донька.

01 січня 2014 року між ОКПК «Дніпропетровський академічний театр опери та балету» та позивачем укладений договір найму житла за адресою АДРЕСА_1 , який пролонговано та не розірвано на даний час.

З 2005 року вона зареєстрована за даною адресою. Адміністрація Дніпропетровського театру опери та балету та профком не надавали мешканцям гуртожитку ордерів на вселення, а направляли їх до паспортного столу Жовтневого ( Соборного) району. Бланк з дозволом на постійну прописку залишався в паспортному столі, а на його основі була здійснена постійна прописка, яка була зафіксована в паспорті та домової книзі.

В 2009 році донька позивача ОСОБА_3 була знята з реєстрації у спірній квартирі у зв`язку з тим, що одружилася та змінила місце проживання. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивача ОСОБА_2 помер, у зв язку з чим його також було знято з реєстрації.

Вона неодноразово зверталася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про надання ордеру для постійного проживання на спірну квартиру. Останній раз звернулася 04 грудня 2023 року.

Згідно відповіді від 03 квітня 2024 року № 3/16-1644, департамент житлового господарства відмовив у видачі ордеру у зв`язку з тим, що на даний час у спірної квартирі вона зареєстрована одна, спірна квартира АДРЕСА_4 житлової площі 34,7 кв. м, загальної площі 52,5 кв.м. у зв`язку з перевищенням норми жилої площі ( 13.65 кв.м) на одну особу у квартирі АДРЕСА_5 не має законних підстав для видачі ордера на жиле приміщення цієї квартири.

Зважаючи на те, що квартира не приватизована і знаходиться в комунальній власності територіальної громади, то управління житловим фондом відповідно до УРСР здійснюється Дніпровською міською радою через свої виконавчі органи, а саме: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради.

Звернувшись до Дніпровської міської ради із заявою про надання ордеру на займане неприватизоване житлове приміщення, нею було надано перелік документів, але перевищення норм жилої площі послужило підставою для відмови видачи ордеру, який є підставою користування спірним житлом та таким чином порушило права позивача.

На теперішній час вона продовжує проживати у даній квартирі, зареєструвала своє місце проживання, утримує це майно, здійснює ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги та квартплату. Балансоутримувачем вказаного будинку є КП «Жилсервис-5»ДМР. Згідно довідки КП «Жилсервис-5»ДМР у неї відсутня заборгованість по сплаті комунальних послуг.

Загальний строк проживання позивача у квартирі становить більше 20 (двадцяти ) років. Вважає, що набула у встановленому порядку право користування вказаною квартирою. Крім того, на теперішній час позивач має намір приватизувати цю житлову площу, однак до органу приватизації необхідно подавати документи, які підтверджують право користування квартирою, а саме ордер. Таким чином, оскільки вона правомірно вселилась у вказане житло, зареєструвала там своє місце проживання, тривалий час відкрито проживає у цьому житлі, утримує це майно, то вважає, що набула право користування спірною квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Іншого житла у неї не має, що підтверджується довідкою КП БТІ та витягом з реєстру (а.с.1-9 ).

11 червня 2024 року представником відповідачів подано відзив в якому остання просила ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства та зазначила, що на балансі комунального підприємства культури «Дніпропетровський академічний театр опери та балету» з 1981 року знаходиться гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_3 . З 1999 року правовий статус гуртожитку змінено на житловий будинок, який залишився на балансі театру. Рішенням сесії Дніпропетровської міської ради № 24/24 від 30 травня 2012 року надано згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлового будинку по АДРЕСА_6 була перейменована на честь ОСОБА_4 розпорядженням міського голови від 24 листопад 2015 року № 882-р.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 20 травня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О..

Ухвалою судді від 21 травня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Дніпровська міська рада про усунення перешкод у користуванні майном.

У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Фактичні обставини встановленні судом

ОСОБА_1 з 29 квітня 1984 року перебувала на квартирному обліку у театрі опери та балету м. Дніпропетровськ, що підтверджується наданою копією довідки від 08 вересня 1999 року, в якому працювала з 1981 року до виходу на пенсію у 1999 році, що підтверджується копією наданої трудової книжки.

На підставі ордеру від 01 лютого 1988 року ОСОБА_1 та її чоловіку ОСОБА_2 була надана кімната у малосімейному гуртожитку театру опери та балету за адресою: АДРЕСА_2 , площею 12,35 кв. метрів, що підтверджується наданою копією ордера, в якому позивач була зазначена квартиронаймачем.

Як зазначає позивач в позові в 1991 році її з чоловіком переселили у кімнату № НОМЕР_1 більшої квадратури.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 21 жовтня 1999 року № 2096 «Про зміну правового режиму житлових приміщень у гуртожитку для малосімейних по АДРЕСА_3 » змінено правовий режим гуртожитку для малосімейних за адресою : АДРЕСА_3 .

Відповідно до п. 5 цього рішення виконкому Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради доручено видати ордери для постійного проживання квартиронаймачам згідно з чинним законодавством.

28 квітня 2000 року відповідно до виписки з протоколу № 8 засідання профкому Дніпропетровського театру опери та балету зачитали список жильців гуртожитку на отримання ордерів для закріплення житла в тому числі ОСОБА_1 три особи кімната АДРЕСА_7 . Постановити затвердити список та надати згоду профкому н отримання ордерів для закріплення житла за мешканцями гуртожитку.

Як зазначила позивач в позові до наданої кімнати в 2004 році добавили ще одну кімнату площею 18 кв. м. та кімнаті присвоїли номер 109.

Відповідно до виписки з протоколу № 40 спільного засідання адміністрації та профкому від 08 серпня 2003 року по заяві ОСОБА_1 після повного погашення останньою заборгованості за користування житлом погодитися з заявою ОСОБА_1 про надання їй дозволу на розширення за рахунок звільнених кімнат, ще однією кімнатою площею 18 кв. м. за умови самостійного проведення будівельних та оздоблювальних робіт, пред`явлення театру документів на монтаж стін та пробиття дверних пройомів.

Наказом № 179 а по Дніпропетровському академічному театру опери та балету від 25.07.05 року проведено зміну нумерації кімнат гуртожитку, та кімнаті № 109 присвоєно номер 108..

З 2005 року ОСОБА_1 зареєстрована за даною адресою.

В 2009 році донька позивача ОСОБА_3 була знята з реєстрації у спірній квартирі у зв`язку з тим, що одружилася та змінила місце проживання. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивача ОСОБА_2 помер, у зв язку з чим його також було знято з реєстрації

01 січня 2014 року між ОКПК «Дніпропетровський академічний театр опери та балету» та позивачем укладений договір найму житла за адресою АДРЕСА_1 , який пролонговано та не розірвано на даний час.

Позивачка неодноразово зверталася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про надання ордеру для постійного проживання на спірну квартиру. Останній раз звернулася 04.12.2023 року. Згідно відповіді від 03.04.24 року № 3/16-1644, департамент житлового господарства відмовив у видачі ордеру у зв`язку з тим, що на даний час у спірної квартирі я зареєстрована одна, спірна квартира АДРЕСА_4 житлової площі 34,7 кв. м, загальної площі 52,5 кв.м. у зв`язку з перевищенням норми жилої площі ( 13.65 кв.м) на одну особу у квартирі АДРЕСА_5 не має законних підстав для видачі ордера на жиле приміщення цієї квартири(а.с. 23-20).

На теперішній час позивач продовжує проживати у даній квартирі, зареєструвала своє місце проживання, утримує це майно, сплачує комунальні послуги та квартплату.

Балансоутримувачем вказаного будинку є КП «Жилсервис-5»ДМР.

Згідно довідки КП «Жилсервис-5»ДМР у позивача відсутня заборгованість по сплаті комунальних послуг.

Загальний строк проживання позивача у квартирі становить більше 20 (двадцяти ) років. Вважаю, що позивач набула у встановленому порядку право користування вказаною квартирою. Крім того, на теперішній час позивач має намір приватизувати цю житлову площу, однак до органу приватизації необхідно подавати документи, які підтверджують право користування квартирою, а саме орде

Встановлення факту користування даною квартирою позивачу необхідно для отримання ордеру, без наявності якого остання не має можливості реалізувати своє право на приватизацію житла.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК), статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень частини 1-4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Згідно Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 25.05.98 у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім`ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Положеннями статей 4, 5 ЖК України передбачено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд, а державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Статтею 61 ЖК УРСР встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

У відповідності до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать:

- управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню;

- облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності;

вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності;

- здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності;

- видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій.

Зважаючи на те, що квартира не приватизована і знаходиться в комунальній власності територіальної громади, то управління житловим фондом відповідно до УРСР здійснюється Дніпровською міською радою через свої виконавчі органи, а саме: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради.

Звернувшись до Дніпровської міської ради із заявою про надання ордеру на займане неприватизоване житлове приміщення, позивачкою було надано перелік документів, але перевищення норм жилої площі послужило підставою для відмови видачи ордеру, який є підставою користування спірним житлом та таким чином порушило права позивача.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Позов про визнання права як способу захисту цивільних прав, визначений статтею 16 ЦК України, подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

У цій справі, спір стосується наявного майна, яким користується позивачка на підставі реєстрації у цьому житлі, необхідністю узаконити це право шляхом надання ордеру.

Позивач у відсутність ордеру не має можливості зареєструвати у житлі своїх родичів, невизначеність її положення створює умови для її виселення. Крім того ненадання ордеру робить неможливим реалізацію права позивача на приватизацію житлового фонду.

Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Конституцією України, Житловим Кодексом України та законами, що стосуються прав мешканців гуртожитків. Так, право громадян на житло гарантоване статтею 41 Конституції України та закріплене статтями 1, 9 Житлового кодексу УРСР. Згідно п. 9 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208 та ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Згідно ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно ст. 1 вказаного Закону, сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого час.

На теперішній час позивач продовжує проживати у даній квартирі, зареєструвала своє місце проживання, утримує це майно, здійснює ремонтні роботи, сплачують комунальні послуги та квартплату. Балансоутримувачем вказаного будинку є КП «Жилсервис-5»ДМР.

Згідно довідки КП «Жилсервис-5»ДМР у позивача відсутня заборгованість по сплаті комунальних послуг. Загальний строк проживання позивача у квартирі становить більше 20 (двадцяти ) років.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина є право на житло. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України). Ця норма гарантує громадянам, які потребують соціального захисту, надання житла державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату, відповідно до закону.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Конституцією України передбачено захист права на житло (ст. 30). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Судом встановлено, що позивач вселена у квартиру на законних підставах, незаконність її проживання ніким не спростована та не заперечувалась, а відсутність ордеру позбавляє її можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири.

З моменту реєстрації позивача в спірній квартирі її право на користування житловим приміщенням ніким, в тому числі відповідачами не оскаржувалось та доказів такого оскарження суду не надано.

Згідно наданих стороною позивача доказів, ОСОБА_1 являється наймачем спірного житлового приміщення та зареєстрований в ньому з 2005 року, отже на законних підставах користується житлом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Виходячи з аналізу статей 64, 65 ЖК України, наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. За особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні.

З цього випливає, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання.

При цьому, наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Враховуючи викладене вище, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про наявність у неї права на користування жилим приміщенням у спірній квартирі та задоволення її вимог про визнання права користування ним.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Дніпровська міська рада про усунення перешкод у користуванні майном задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.О. Демидова