Рішення

Іменем України

29 квітня 2024 року місто Чернігів

Справа №751/6811/23

Провадження №2/751/12/24

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Маслюк Н. В.

секретаря судового засідання Пилипович А. Я., Деркач О.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представник позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

Встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення в солідарному порядку 2 194 116,00 грн заборгованості за договором позики від 10.05.2021, 36 969,35 грн 3% річних від простроченої заборгованості, а також понесених судових витрат (а.с.1-4).

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10.05.2021 між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого останній передані грошові кошти в сумі 1 665 600 грн, що еквівалентно 60 000 доларів США, терміном до 15.01.2023. На час отримання позики ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , а відтак договір був укладений в інтересах сім`ї відповідачів з метою ремонту належного їм нерухомого майна та придбання автомобіля. Зазначає, що відповідачі не виконали свого зобов`язання та в добровільному порядку відмовляються повертати грошові кошти, розмір яких станом на обумовлену дату повернення позики в еквіваленті до 60 000 доларів США становить 2 194 116 грн. Крім того, у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання з відповідачів підлягає стягненню 3% річних за користування коштами, що станом на 07.08.2023 становить 36 969,35 грн.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі

Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 08 вересня 2023 року відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

У встановлений судом строк від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив (а.с.37-38), відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в частині стягнення грошових коштів з неї. Зазначає, що фактично за договором позики кошти отримав її чоловік ОСОБА_3 , який розпорядився ними на власний розсуд: придбав собі автомобіль, зробив ремонт у квартирі, в якій наразі він проживає. Вона не мала жодної можливості розпоряджатися коштами. За таких обставин вважає, що борг має бути стягнутий виключно з відповідача ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 27.11.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28 грудня 2023 року.

Ухвалою суду від 28.12.2023 розгляд справи відкладено у зв`язку з неповідомленням відповідачів про дату, час і місце судового засідання.

Протокольною ухвалою суду від 06.03.2024 у судовому засіданні оголошено перерву для надання письмових доказів, яка ухвалою суду від 02.04.2024 продовжена.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Позивач доповнив, що кошти позичали відповідачі для придбання транспортного засобу. Надалі подружжям був придбаний автомобіль, право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 . Таким чином, кошти підлягають стягненню з відповідачів у солідарному порядку.

Після перерви позивач та його представник у судове засідання не прибули, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не прибула про день, час та місце розгляду справи повідомлялася неодноразово в установленому порядку за зареєстрованим місцем проживання, однак судові повістки повернуті до суду не врученими з відміткою «адрес відсутній за вказаною адресою». Враховуючи подання відповідачем 27.09.2023 відзиву на позовну заяву, остання обізнана про існування цивільної справи, проте жодної зацікавленості в її розгляді не проявляє, ухиляється, на думку суду, від отримання судових повісток, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання також не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово в установленому порядку за зареєстрованим місцем проживання, однак судові повістки повернуті до суду не врученими з відміткою «адрес відсутній за вказаною адресою».

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі №24/260-23/52-б).

Отже, відповідач ОСОБА_3 у встановлений судом строк на адресу суду відзиву на позовну заяву та письмових пояснень не надіслав, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив.

Суд ухвалив проводити розгляд справи без участі відповідачів на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України після перерви фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 25.10.1987 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.8).

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.12.2022 шлюб між відповідачами розірвано (а.с.12-14).

10 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідача ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 665 600 грн, що еквівалентно 60 000 доларів США, а остання зобов`язувалася повернути суму позики у строк до 15 січня 2023 року в гривнях у розмірі, еквівалентному 60 000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ на день повернення коштів позикодавцю, у строки встановлені п.4 даного договору 15.01.2023 (а.с.5, 50).

За офіційним курсом Національного банку України станом на 15.01.2023 вартість 1 долара США становила 36,5686 гривень (а.с.7).

Відповідно інформації з Єдиного реєстру боржників станом на 08.08.2023 відкрите виконавче провадження про стягнення штрафу в сфері безпеки дорожнього руху, де боржником є відповідач ОСОБА_3 (а.с.15).

Згідно відомостей Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Чернігівській області за ОСОБА_3 з 29.05.2021 зареєстрований транспортний засіб Mazda 3 реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.119).

ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 1 ст. 545 ЦК України встановлює, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Закріплений статтею 13 ЦПК України принцип диспозитивності передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем ОСОБА_2 не заперечується факт укладення з позивачем договору позику та отримання грошових коштів.

Щодо доводів відповідача ОСОБА_2 стосовно того, що отримана позика є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах: від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-26089св18) та від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20).

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Положеннями ст.ст. 541, 543 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Згідно з пунктом 3 договору позику від 10.05.2021, позика отримана позичальником ОСОБА_2 з метою купівлі транспортного засобу, ремонту об`єктів нерухомості, витрат на інші побутові потреби.

У п. 10 договори вказано, що сторони ознайомлені зі змістом ст. 60-65 Сімейного кодексу України.

На момент підписання договору чоловік позичальника ОСОБА_3 , не заперечував проти отримання позики, про що вказано в пункті 11.

Аналіз вказаних положень договору позики свідчить, що відповідач ОСОБА_2 отримала позику під час перебування в шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 саме в інтересах сім`ї, з метою придбання автомобіля та ремонту об`єктів нерухомості. Зазначене підтверджується самим відповідачем ОСОБА_2 у відзиві, згідно якого отримані кошти були витрачені її чоловіком на придбання автомобіля та ремонт квартири. Тобто, мета отримання коштів була досягнута, зокрема: придбано 29.05.2021 транспортний засіб Mazda 3 реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Водночас відповідачем ОСОБА_2 не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів того, що відповідач ОСОБА_3 витратив отримані нею за договором позики кошти самостійно на власні інтереси. Також матеріали справи не містять доказів того, що ремонт був здійснений саме в квартирі, де проживає окремо відповідач ОСОБА_3 , і дана квартира належить виключно йому на праві особистої власності, а відповідач ОСОБА_2 правомочностей з володіння, користування чи розпорядження даним об`єктом нерухомості не має.

За таких обставин, суд доходить висновку, що грошові кошти за договором позики були отримані та використані в інтересах сім`ї, а відтак відповідачі є солідарними боржниками за грошовим зобов`язанням.

В укладеному між сторонами договорі позики встановлено умови повернення боргу в гривнях у розмірі, еквівалентному 60 000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ на день повернення коштів позикодавцю, у строки встановлені п.4 даного договору 15.01.2023.

Ураховуючи, що відповідачами отримані за договором позики грошові кошти у встановлений строк не повернуті, що свідчить про наявність у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 невиконаного боргового зобов`язання перед позивачем, тому суд, ураховуючи положення ст. ст. 509, 525, 526, 1046, 1049 ЦК України, вважає вимоги позивача про стягнення солідарно з відповідачів боргу в сумі 2 194 116,00 грн (60 000х36,5686) обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас, згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжує діяти на день ухвалення рішення.

З огляду на вказані норми суд вважає, що стягнення з відповідачів трьох процентів річних, відповідно до статті 625 ЦК України, за період з 15.01.2023 до 07.08.2023 у розмірі 36 969,35 грн не відповідає вимогам закону, а тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

V. Розподіл судових витрат

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 13 420,00 грн (а.с.18), які відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в дольовому порядку пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 13 197,63 грн (13420х2194116/2231085).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 19, 81, 141, 258, 259, 263, 264-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 526, 527, 530, 533, 611, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 60-65 СК України, суд

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 194 116 (два мільйони сто дев`яносто чотири тисячі сто шістнадцять) грн 00 коп заборгованості за договором позики від 10.05.2021.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 598 (шість тисяч п`ятсот дев`яносто вісім) грн 81 коп судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6 598 (шість тисяч п`ятсот дев`яносто вісім) грн 81 коп судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 07.05.2024.

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Суддя Н. В. Маслюк