№ 2/183/1395/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2024 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі головуючої судді Сороки О.В.,

розглянувши, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про відшкодуванням моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, -

в с т а н о в и в:

у грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просила відшкодувати завдану їй моральну шкоду спричинену смертю її чоловіка ОСОБА_2 у розмірі: 500 000,00 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 20 лютого 2000 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого подружжя має двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23 травня 2022 року у період часу з 08:50 по 09:45 годину, рядовий ОСОБА_5 стрілець 2-го стрілецького відділення 2-го стрілецького взводу 1-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 знаходився на бойовій позиції в районі смт. Комишуваха Сєвєродонецького району Луганської області, по якій в цей час розпочався артилерійський обстріл зі сторони окупаційних військ російської федерації, внаслідок чого він отримав осколочне поранення верхньої кінцівки лівої руки та голови. При цьому, ОСОБА_5 мав при собі закріплену за ним нарізну бойову вогнепальну зброю 5,45 мм автомат ОСОБА_6 . У зв`язку із вказаним артилерійським обстрілом, підрозділ здійснював відхід.

Під час відходу солдат ОСОБА_5 відстав від свого підрозділу та був дезорієнтований, у зв`язку із чим він прийняв рішення рухатись по залізничній колії в бік позицій Збройних Сил України. Рухаючись по коліям, приблизно об 11:30 годині, він побачив одноповерхову будівлю приміщення залізничної станції «Комишуваха», що розташована по АДРЕСА_1 . У цей час біля вказаної будівлі нікого не було, однак через вікна ОСОБА_5 побачив, що в приміщенні рухались невідомі йому особи, на що ОСОБА_5 голосно спитав: «Свої ?». Не отримавши відповіді, він вирішив зайти до будівлі залізничної станції, де побачив двох раніше не відомих йому осіб зі зброєю у військовій формі, які мовчки почали йти йому на зустріч, а один з них почав обходити його з правого боку на відстані близько 2-х метрів.

В свою чергу, не отримавши відповіді, ОСОБА_5 сприйняв їх за представників російських окупаційних військ та з метою відведення небезпеки своєму життю та здоров`ю, діючи зі злочинною недбалістю, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння у виді заподіяння смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , здійснив чергу пострілів із автомату Калашнікова АК 74, серійний номер автомата НОМЕР_2 , калібру 5,45 мм, а саме не менше трьох пострілів у напрямку перебування штаб-сержанта ОСОБА_7 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді вогнепального, кульового наскрізного поранення грудної клітини, з ушкодженням м`язів, переломами ребер, розривами тканини правої та лівої легені, розривом серця та перикарду, які перебувають у прямому наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого, та не менше п`яти пострілів у напрямку перебування головного сержанта ОСОБА_2 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді вогнепальних, кульових, наскрізних поранень тулуба з ушкодженням кісток скелету та внутрішніх органів, які ускладнилися гострою крововтратою, які розділенню не підлягають та у своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню, є небезпечним для життя та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого, після чого, ОСОБА_5 залишив місце події.

Вироком суду від 28 червня 2023 року було визнано ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 119 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі, строком на 2 роки.

Внаслідок поранення, отриманого 23.05.2022 року, ОСОБА_2 загинув.

ОСОБА_2 був міцною опорою для позивача та їх синів, які потребують батьківської поради, виховання та матеріальної підтримки.

Позивач стверджує, що через цю трагедію, вона перебуває у постійному стані тривоги та страху. Смерть близької людини завдала їй тяжкий емоційний стрес, а також тимчасову відірваність від активного соціального та звичайного життя, глибоку депресію, зазнала тривалого порушення сну, постійні неприємні сновидіння та болючі спогади. В неї спостерігається важкість виконання повсякденних обов`язків з ведення побуту, нервозність, дратівливість реакції замикання на своїй болі, через що позивач змушена була звертатися за допомогою медичних фахівців та практичного психолога.

Обидва сини померлого, також тяжко переживають смерть їхнього батька, хлопці стали замкнутими, оскільки не можуть змиритися із тяжкою непоправною для них втратою.

Згідно довідки з медичної карти амбулаторного стаціонарного хворого № 5 від 14 лютого 2023 року ОСОБА_1 було діагностовано: невротичний депресивний синдром. Емоційне виснаження з порушенням сну. Емоційне виснаження з порушенням сну.

07 лютого 2024 року відповідачем по справі подано відзив на позовну заяву, в якому представник Військової частини НОМЕР_1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку із тим, що у відповідності до постанови кабінету міністрів від 28 лютого 2022 року № 168 сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-12 даної постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000,00 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 161 Закону «Про соціальний і правовий захист військо службовців та членів їх сімей».

Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом перерахування коштів уповноваженим органом на рахунок в установі банку державного сектору, зазначеного одержувачем у заяві.

Якщо сім`я загиблої особи одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги передбаченої зазначеною постановою, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими актами законодавства, здійснюється одна з таких виплат за її вибором.

Таким чином, позивачем у позовній заяві не зазначено, про відмову від компенсацій передбаченої постановою кабінету міністрів від 28 лютого 2022 року № 168, як і не надано жодних свідчень про отримання чи неотримання будь-якої грошової допомоги взагалі.

19 лютого 2024 року позивач надала суду відповідь на відзив, у якій заперечила проти доводів відповідача, зазначених ним у відзиві на позовну заяву, посилаючись на те, що предмет її позову жодним чином не стосується її права на виплату ОГД передбачену постановою КМУ від 28.02.2022 року № 168. Одноразова грошова допомога передбачена п.2 дано постанови, не є по свій суті компенсацією морально шкоди завданої позивачу смертю її чоловіка, у розумінні саме статті 23 Цивільного кодексу, а саме моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Протиправна поведінка військовослужбовця в/Ч НОМЕР_1 по відношенню до її чоловіка яка мала наслідком його смерть, стверджена вироком суду, що вже набрав законної сили, тому, твердження відповідача про те, що їй вже компенсовано моральну шкоду, не відповідає дійсному стану речей.

Ухвалою суду від 25 грудня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження по справі без повідомлення (виклику) осіб (а.с. 25).

Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

20 лютого 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Любомльського районного управління юстиції у Волинській області видано свідоцтво серії НОМЕР_3 , у відповідності до якого прізвище дружини було змінено на « ОСОБА_9 » (а.с. 8).

Від даного шлюбу подружжя має двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (свідоцтво № НОМЕР_4 видане Головненською селищною радою Любомльського району Волинської області) (а.с. 22) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (свідоцтво № НОМЕР_5 видане Головненською селищною радою Любомльського району Волинської області) (а.с. 21).

Як вбачається із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_6 № 137 від 23.05.2022 року штаб-сержант ОСОБА_2 проходив військову службу за мобілізацією на посаді стрільця-помічника гранатометника механізованого відділення механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону (а.с. 20).

23 травня 2022 року у результаті нападу з метою убивства чи нанесення ушкодження при виконанні військового обов`язку від травм із залученням декількох ділянок тіла, з використанням вогнепальної зброї загинув ОСОБА_2 , на підтвердження чого позивачем надано довідку про причину смерті форми №106/0 № 2250 від 25 травня 2022 року (а.с. 11) та лікарське свідоцтво про смерть № 2250 від 25 травня 2022 року (а.с. 10).

30 травня 2022 року Головненською селищною радою Ковельського району Волинської області видано свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , серія НОМЕР_7 (а.с. 9).

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2023 року рядового ОСОБА_5 стрільця 2-го стрілецького відділення 2-го стрілецького взводу 1-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 119 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі, строком на 2 роки.

Втрата близької людини завдала ОСОБА_1 моральних страждань оцінених нею у 500 000,00 гривень.

Згідно довідки-виписки із карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 5 позивачу було постановлено діагноз: невротичний депресивний синдром; емоційне виснаження з порушенням сну; емоційне виснаження з порушенням сну (а.с. 19).

Із довідки № 4/01-21 наданої Комунальною установою «Інклюзивно-ресурсний центр» Головненської селищної ради від 21.02.2023 року встановлено, що ОСОБА_1 дійсно відвідувала фахівця (консультанта) інклюзивно-ресурсного центру практичного психолога з метою відновлення емоційного стану після гострого переживання втрати чоловіка на війні, яким було здійснено наступні заходи для покращення ментального стану жінки:

- допомога у сприйнятті свого стану: переживання горя;

- навчання прийомам емоційного та психологічного розвантаження;

- образ загиблого: пам`ять;

- планування життя: моніторинг, календар емоцій та інші (а.с. 18).

Відтак, судом встановлено, що через неправомірні суспільно-небезпечні дії військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , позивач зазнала немайнової втрати, спричиненої моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у їх житті, у зв`язку з чим і виник спір між сторонами.

Суд вважає, що факт завдання моральної шкоди позивачу як дружині покійного військовослужбовця є очевидним та зрозумілим, оскільки така життєва втрата близької людини є непоправним фактом, який завдає тяжких моральних страждань та вимушених життєвих змін.

Питанням, яке вимагає судової оцінки у даній справі є правова підстава відповідальності відповідача за даним позовом та розмір відшкодування моральної шкоди.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилались на ст. 1172 ЦК України, оскільки саме військова частина повинна відповідати за шкоду завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Вирішуючи питання правової підстави відповідальності відповідача за даним позовом суд виходив з таких мотивів та положень закону.

Так, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

За даною нормою права, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових (службових) відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Законодавець у даній нормі закону поряд із поняттям «трудові обов`язки» вживає поняття «службові обов`язки», як такі, що по своїй суті є альтернативними підставами для відшкодування шкоди, яка завдана під час їх виконання.

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказано, що відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

З обставин даної справи видно, що ОСОБА_5 вчинив дії, які призвели до смерті ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» строкова військова служба є видом військової служби.

А відповідно до частини 1 цієї статті військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Аналіз зазначених вище нормативних актів дає підстави для висновку, що перебування військовослужбовця на строковій військовій службі є виконанням службових обов`язків. А тому, в розумінні положень ст. 1172 ЦК України, за заподіяння шкоди під час виконання таких службових обов`язків, відповідальність несе юридична особа, з якою такий військовослужбовець перебував у службових правовідносинах.

Оскільки військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, яке спричинило смерть чоловікові позивача ОСОБА_2 , перебуваючи у службових відносинах з відповідачем у справі, то саме військова частина НОМЕР_1 повинна відповідати за завдану ним шкоду.

Застосування до подібних за змістом правовідносин положень ст. 1172 ЦК України, а також висновок про відповідальність військової частини за завдану її військовослужбовцем шкоду узгоджується з практикою Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 21.11.2018 в справі №592/4160/17.

Крім того, на переконання суду, відповідальність військової частини за завдану шкоду її військовослужбовцем настає також і з огляду на те, що завдана шкода, спричинена вогнепальною зброєю, яка перебуває на праві оперативного управління у відповідача, а саме автомату Калашникова АК 74 серійний номер автомата 7066655, калібру 5,45 мм.

За змістом ч. ч. 1, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право тощо) володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних сил України воно набуває статусу військового майна.

Військове майно це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних сил України (стаття 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України»).

За змістом ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами Збройних сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Як вказано у ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України визначено, що правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 243/10982/15-ц.

Таким чином, на Військову частину НОМЕР_1 , як на володільця на праві оперативного управління військового майна, зокрема вогнепальної зброї, з якої ОСОБА_2 було заподіяно смерть, покладено обов`язок з відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується роз`яснення Пленуму Верховного Суду, викладені в п.9 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95N4 (з наступними змінами та доповненнями) про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Визнаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд відзначає, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є та не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивач оцінила розмір відшкодування завданої їй моральної шкоди на рівні 500 000,00 гривень.

ОСОБА_1 внаслідок протиправних дій військовослужбовця ОСОБА_5 втратила чоловіка у відносно молодому віці, а на її утриманні залишився син, який на час смерті батька ще не досягнув повноліття, що на переконання суду є глибокою душевною травмою та створює вимушені життєві зміни, подолання яких займатиме тривалий часовий проміжок.

При прийнятті даного рішення суд також враховую той факт, що на момент завдання шкоди та на момент ухвалення рішення у даній справі, в Україні триває війна і обороноздатність країни має визначальне значення для сторін у справі та суспільства загалом. А оскільки відповідачем у справі є військова частина, то надмірно високе стягнення коштів може призвести до негативного наслідку, який позначиться на можливості виконання бойових завдань, які поставлено перед такою військовою частиною.

Тому, з метою збереження розумного балансу інтересів усіх сторін у справі, а також з законодавчих вимог про справедливість у цивільних правовідносинах, суд вважає, що на користь позивача в рахунок компенсації моральної шкоди з відповідача необхідно стягнути 100 000,00 гривень.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про відшкодуванням моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, - задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000,00 гривень (сто тисяч гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса для листування: АДРЕСА_3 ;

відповідач Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, код ЄРПОУ НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя Сорока О.В.