ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 червня 2024 року

м. Харків

справа № 643/18813/19

провадження № 22-ц/818/553/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Лиски Павла Олександровича на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2020 року, постановлене суддею Майстренко О.М.,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05.10.2007 року у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції , про що в книзі реєстрації зроблено актовий запис № 1112.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Лиска Павло Олександрович просить рішення скасувати, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що з`явитись у судове засідання не мала можливості, оскільки не була сповіщена про час та місце його проведення, судові повістки жодного разу не отримувала, а тому вона була позбавлена можливості висловити свої заперечення проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу. Проти задоволення позову чоловіка заперечує, оскільки жодних підстав для розірвання шлюбу вона не бачить, шлюбно-сімейні відносини не припинялись, про факт розлучення відповідачка дізналась випадково після смерті позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони сумісного господарства не ведуть, шлюбно-сімейні відносини припинені, шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд дійшов висновку про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.10.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 , виданого повторно 30.10.2018 року Московським районним у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області , актовий запис № 1112.

Від спільного шлюбу дітей не мають.

Як на підставу позовних вимог, позивач посилався на те, що сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 05.10.2007 року. Від шлюбу сторони дітей не мають. Фактично сімейних стосунків між сторонами немає, шлюбно-сімейні відносини не підтримують , з жовтня 2018 року спільного господарства не ведуть, проживають окремо, позивач вважає, що сім`я носить формальний характер, поновлення сімейних стосунків неможливо, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 2 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Матеріали справи свідчать про те, що 05 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.

27 лютого 2020 року позивач подав заяву, в якій зазначив, що підтримує свій позов, просить його задовольнити.

Суд першої інстанції, встановивши, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, а також враховуючи, що відповідачка не з`явилася була повідомлений належним чином, ухвалив рішення про задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що жодних підстав для розірвання шлюбу між подружжям не існувало, оскільки шлюбно-сімейні відносини не припинялись, про факт розлучення відповідачка дізналась випадково після смерті позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , висновки суду не спростовують.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Щодо посилання апелянта на неналежне повідомлення її про розгляд справи, судова колегія зазначає наступне.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.11.2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду, з повідомленням (викликом) сторін.

Конверт з копією ухвали та позовною заявою, направлений на адресу відповідачки було повернуто до суду з відміткою Укрпошти про причини повернення «адресат відсутній» (а. с. 21-22 та 25-26).

Судові повістки, направлялись відповідачці за адресою реєстрації ОСОБА_2 , яка зазначена нею в заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі, повернулись до суду із зазначенням про відсутність адресату. Що відповідно до вимог процесуального закону є належним повідомленням.

Тому суд першої інстанції мав підстави для розгляду справи за відсутності відповідача.

Підстав для скасування зазначеного судового рішення з мотивів неналежного повідомлення відповідачки не вбачається.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ОСОБА_1 помер.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Разом з тим ч.3 ст. 377 ЦПК України передбачено, що якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Оскільки судом першої інстанції постановлено законне і обгрунтоване рішення, підстав для його скасування із закриттям провадження у справі не вабчається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Лиски Павла Олександровича залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 26.06.2024 року.