Справа № 159/4656/22
Провадження № 2/159/13/24
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участю секретаря судового засідання Щесюк Н.Й., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення щомісячної винагороди та зобов`язання провести перерахунок по кредитному договору,

ВСТАНОВИВ

Позивач звернувся із позовом про стягнення сплаченої ним щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту з 28.06.2006р. по 21.11.2014р. в сумі 5427,23 дол. США та зобов`язати відповідача провести перерахунок по кредитному договору №VOKVGK00001001 від 28.07.2006р.; встановити остаточний розмір переплати по кредиту, враховуючи безпідставно сплачену винагороду за адання фінансового інструменту, безпідставно нараховану неустойку та зменшення тіла кредиту і процентів за користування кредитом за період з 28.06.2006р. по 23.03.2015р.. Також стягнути судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги просив їх задовольнити. Надав суду заперечення на відзив.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на неефективний спосіб захисту обраний позивачем, а також просив застосувати строки позовної давності. Надав суду відзив.

Суд дослідивши надані сторонами докази дійшов висновку про таке.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

28.07.2006 року між сторонами укладено кредитний договір №VOKVGK00001001, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі 27000 доларів США на термін до 28.07.2021 року, а остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитними договором.

Постановою від 06 червня 2019 рокуВолинський апеляційний суд у справі № 159/1615/15-ц, Позов відповідача задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 20649,80 доларів США з яких: 19342,73 доларів США заборгованість за кредитом; 1307,07 доларів США заборгованість за відсотками, а також 1704,92 грн (одну тисячу сімсот чотири гривні 92 копійки) заборгованості з пені. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення набуло статусу остаточного та відкрито виконавче провадження 60120826.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Притому, апеляційний суд виходив із того, що зокрема пунктом 1.1. кредитного договору № VOKVGK00001001 встановлено, що позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 383,65 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Предметом розгляду також був наданий Банком розрахунок заборгованості по договору станом на 22.01.2015 в сумі 20888,15 доларів США з яких: 19342,73 доларів США заборгованість за кредитом; 1307,07 доларів США заборгованість за відсотками; 130,17 доларів США заборгованість з комісії; 108,18 доларів США заборгованість з пені.

Суд апеляційної інстанції вважав за необхідне відмовити в стягненні 130,17 доларів США заборгованість з комісії, виходячи з того, що передбачені Пунктами 1.1, 2.2.3 кредитного договору, обов`язок позичальника сплатити банку комісію за користування кредитом є нікчемною.

Рішенням від 09 лютого 2021 року, справа № 159/4146/17 Ковельський міськрайонний суд Волинської області Визнати недійсним п.1.1 кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28.07.2006, укладеного між АТ КБ «Приват Банк та ОСОБА_3 , в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту. Визнати недійсним п.6.2 кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28.07.2006, укладеного між АТ КБ «Приват Банк та ОСОБА_3 , в частині сплати винагороди за здійснення банком додаткового моніторингу. Визнати недійсним п.3.7 кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28.07.2006, укладеного між АТ КБ «Приват Банк та ОСОБА_3 , повністю. Визнати недійсним п.6.3 кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28.07.2006, укладеного між АТ КБ «Приват Банк та ОСОБА_3 , повністю. Визнати недійсним п.2.2.3 кредитного договору № VOKVGK00001001 від 28.07.2006, укладеного між АТ КБ «Приват Банк та ОСОБА_3 , повністю.

Рішення набрало законної сили та статусу остаточного 26.04.2021р.

Пунктом 1.1 кредитного договору встановлено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 28 липня 2006 року по 28 липня 2021 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 27000 США, на такі цілі: придбання житла, а також 4408,66 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченим пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісячно у період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 договору. Періодом сплати вважати період з 25 по 31 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 383,65 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року справа № 363/1834/17 щодо вимог про зобов`язання перерахувати заборгованість висловила позицію, що задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу.

У даному випадку спір, щодо кредитної заборгованості по договору № VOKVGK00001001 вирішено Рішенням суду, яке згідно ст.129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання та перебуває на примусовому виконанні.

За таких підстав у випадку зобов`язання відповідача здійснити перерахунок по кредитному договору внаслідок недійсності п.1.1 Договору не призведе до зміни заборгованості стягнутої рішенням суду.

Отже з наведеного суд зробив висновок, що зобов`язання відповідача провести перерахунок заборгованості не є належним способом захисту права боржника, щодо якого застосовано заходи цивільно-правового примусу.

Що стосується вимоги застосувати реституцію на підставі ст.216 ЦК України суд зазначає про таке.

Як, зазначає експерт у висновку №10299 від 22.02.2024р. переплата позивача за договором станом на 21.11.2011р. складала 3744,78 дол. США. Передплата позивача станом на 23.03.2015р. за договором складала 5841,74 дол. США. Строкова заборгованість позивача з тіла кредиту та процентів станом на 23.03.2015р. відсутня.

Таким, чином слідує, що експерт надав висновок, що станом на пред`явлення Банком позову на 23.03.2015р. за яким було пізніше Постановою від 06 червня 2019 року Волинський апеляційний суд у справі № 159/1615/15-ц стягнув заборгованість, у боржника склала 5841,74 дол. США. переплата, яку позивач просить стягнути в сумі 5427,23 дол. США.

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Притому суд виходить із того, що оспорений пункт договору був предметом розгляду судовою інстанцією (Постановою від 06 червня 2019 року Волинський апеляційний суд у справі № 159/1615/15-ц) та враховано всі наявні обставини у тому числі суд вказав : «Разом з тим, з доданого до позовної заяви розрахунку, який містить детальний опис сум боргу по тілу кредиту, відсотках, пені, який відповідає умовам договору, убачається наявність заборгованості у боржника у сумі, заявленій у позовних вимогах. На спростування даного розрахунку відповідачем ОСОБА_3 не надано будь-яких доказів. Таким чином, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги даний розрахунок, чим порушено принцип змагальності сторін.» та стягнуто заборгованість за договором. Отже за таких умов суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 19342,73 доларів США заборгованості за кредитом; 1307,07 доларів США заборгованості за відсотками.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.

Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи.

Позивачем не надано суду доказів, що на виконання п.1.1 договору ним сплачено 5427,23 дол. США саме за надання фінансового інструменту у розмирі 0,21% від суми виданого кредиту. Висновок експерта стосується висновку права та переоцінки доказів, які були предметом дослідження судом у справі 159/1615/15-ц, та яке набуло статусу остаточного, тому суд не бере його до уваги відповідно до ст.110 ЦПК України.

За таких підстав, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача 5427,23 дол. США за ст.216 ЦК України.

Крім того, в позовній заяві позивач, посилається на обставину, що внаслідок агресивної діяльності відповідача та обману, що призвело до незаконного збагачення йому завдано збитків, проте в позовній заяві вказані збитки не обраховує, не посилається на норму права та на будь-які докази. Отже за таких обставин суд вважає, що позивачем не доведено обставин завдання та розміру збитків в розумінні ст.22 ЦК України.

Враховуючи наведено, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, відсутні і підстави для покладення судових витрат на відповідача.

Інші докази, які досліджені судом, правового значення у контексті прийнятого рішення значення не мають та не спростовують встановлених судом обставин.

Керуючись ст. 4, 12-13, 19, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 279, 354, 430 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ

В задоволені позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення щомісячної винагороди та зобов`язання провести перерахунок по кредитному договору відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25.06.2024 року.

Головуючий:О. Г. ШИШИЛІН