Справа № 459/1394/24 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М. В.
Провадження № 22-ц/811/3069/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 вересня 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

у травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 07 червня 2012 року між нею та ОСОБА_3 укладено шлюб, який розірвано заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 квітня 2024 року, у шлюбі у них народилася дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тривалий час вони разом проживали в Республіці Італія, однак протягом останніх п`яти років проживають окремо, а наприкінці 2023 року вона з дитиною повернулися Україну. Перебуваючи в Італії, вона постійно працювала, а її неповнолітня донька проживала і продовжує проживати разом з нею та перебувати на повному її утриманні, оскільки з того часу, коли вони з відповідачем стали проживати окремо, відповідач не бере участі у вихованні дитини та не допомагає у її матеріальному забезпеченні. Стверджує, що відповідач працює в Республіці Італія, де отримує дохід в розмірі приблизно 2000 євро щомісячно, а відтак у нього є можливість щомісячно сплачувати аліменти на утриманні неповнолітньої дитини в розмірі 500 євро, враховуючи те, що у нього немає іншої сім`ї, відсутні інші особи, які б перебували на його утриманні, він є працездатним, а дитина потребує постійних витрат, пов`язаних з харчуванням, навчанням, добиранням до школи, вивченням іноземних мов, відпочинком тощо. Крім того, проживання відповідача окремо створює на неї додаткові навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим з`являється певний дисбаланс між зусиллями, які повинні прикладати обидва батьки для розвитку дитини. Вважає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Оскільки відповідач отримує заробітну плату в іноземній валюті, тому і аліменти належить стягувати саме в тій валюті, в якій виплачується заробітна плата. З наведених підстав просить стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 500 євро щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 вересня 2024 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. щомісячно, починаючи з 23 травня 2024 року й до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 1211.20 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 27 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки її до розгляду (на переклад документів) в розмірі 6868 грн.

Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 вересня 2024 року оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що заочне рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що надала суду належні та допустимі докази які в сукупності свідчать про проживання відповідача за кордоном, а саме, посвідчення особи іноземця в Італії, яке видано відповідачу у 2020 року з терміном дії до 2030 року, договір оренди квартири, банківські виписки тощо. Оскільки інформація про доходи особи є конфіденційною, вона не може звернутися до роботодавця відповідача з вимогою про надання такої інформації, що позбавляє її можливості надати докази отримання відповідачем заробітної плати в іноземній валюті, однак Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, за якими обставини треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів, видається вірогіднішим, ніж протилежний, а якщо у сторони, на якій тягар доведення, апріорі не може бути доказів на підтвердження обставин порушення, бо вони у протилежної сторони, справедливіше виходити з того, що такі обставини доведені. З огляду на те, що відповідач не спростував обставин, викладених у позовній заяві, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідач не позбавлений права подати позов про зменшення розміру аліментів у випадку, якщо він не буде отримувати доходи в іноземній валюті. З наведених підстав просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 вересня 2024 року вирішено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 вересня 2024 року призначено на 14 год. 30 хв. 16 грудня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 23 грудня 2024 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 16 грудня 2024 року, датою ухвалення постанови є саме 23 грудня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок утримувати дитину рівною мірою покладено на обох батьків, а враховуючи матеріальне становище сторін, стягнення аліментів а розмірі 5000 грн. буде достатнім для утримання дитини такого віку та якнайкраще відповідатиме її інтересам.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

За правовою природою аліментні зобов`язання це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини.

Частиною 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Стаття 184 СК України передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності володіння та /або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у том числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платник аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 квітня 2024 року, після розірвання шлюбу позивачу відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 ».

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим повторно 04 жовтня 2022 року Червоноградським відділом реєстрації актів цивільного стану Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, підтверджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з витягом з реєстру Червоноградської територіальної громади ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Довідкою № 74 від 10 травня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з вересня 2023 року навчається у 6 класі у ТОВ «Байлінгвел Інтернешнл СТЕМ Скул», повна вартість навчання за рік складає 70 000 грн.

Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 158/1638/18.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність домовленості між сторонами щодо способу виконання ОСОБА_3 свого обов`язку по утриманню дитини, яка не досягла віку вісімнадцяти років, зокрема, щодо розміру аліментів, а звернення ОСОБА_1 з вимогами про стягнення таких в судовому порядку свідчить про відсутність такої домовленості між ними.

Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_1 обґрунтовує щомісячний розмір аліментів в сумі 500.00 євро тим, що відповідач працює за кордоном в Республіці Італія та отримує дохід в розмірі не менше, ніж 2000.00 євро, а відтак може сплачувати аліменти у зазначеному нею розмірі.

На підтвердження заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 надала перекладені на українську мову та належним чином посвідчені документи, а саме, договір оренди житла, копію трудової книжки відповідача, довідку про присвоєння ОСОБА_3 реєстраційного номера облікової картки платника податків агентством з податків та зборів Больцано, копії трудових книжок ОСОБА_3 , а також виписки з банківського рахунку відповідача.

Згідно з договором оренди житла від 01 грудня 2018 року пан ОСОБА_7 та пані ОСОБА_8 здають в оренду пану ОСОБА_9 об`єкт нерухомості, розташований в АДРЕСА_2 , що складається з кухні, вітальні, спальні, ванної кімнати, та підвалу строком на три роки з 01 грудня 2018 року по 30 листопада 2021 року.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій трудових книжок, ОСОБА_3 працює посудомийником в готелі «Штаркенберг КГ Маїр Франц та Ко» на сезонній роботі, зокрема, з 28 липня 2017 року, отримуючи заробітну плату в розмірі 1444.85 євро щомісяця та з 30 березня 2018 року, отримуючи заробітну плату в розмірі 1449.15 євро щомісяця, що свідчать про те, що він був офіційно працевлаштований за межами України та отримував щомісячну заробітну плату у валюті євро.

Згідно з протоколом № 42691/21 від 21 квітня 2021 року ОСОБА_3 на сім`ю у складі 4 осіб протягом трьох місяців з квітня по червень 2021 року виплачується допомога в розмірі 900 євро на місяць у зв`язку з COVID-19.

Згідно з листом Державної прикордонної служби України № 19-55030/18/24-Вих від 12 серпня 2024 року відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 08 листопада 2017 року по 12 серпня 2024 року в базі даних не виявлено.

Пред`явлючи позов про стягнення аліментів в іноземній валюті, позивачка ствердила, що ОСОБА_3 надалі проживає за кордоном, офіційно працевлаштований, отримує зарплату в євро.

Однак подані позивачем докази на підтвердження зазначених обставин стосуються періоду з 2018 року до 2021 року, не підтверджують офіційного працевлаштування відповідача за кордоном та отримання ним заробітної плати в іноземній валюті (євро) на час пред`явлення позову та вирішення справи судом.

Оскільки підставою для стягнення аліментів в іноземній валюті, є отримання заробітної плати в іноземній валюті, а відтак перебування відповідача за межами України, не є достатнім доказом для стягнення аліментів в іноземній валюті (євро).

Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 82 ЦПК України).

Частиною 1 статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про стягнення аліментів в іноземній валюті, позивач, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів офіційного працевлаштування відповідача за кордоном та отримання ним заробітної плати в іноземній валюті.

Крім того, за час розгляду справи судом першої інстанції позивач не зверталася до суду з клопотанням про витребування доказів, яких вона не може самостійно надати.

Вразовуючи те, що аліменти це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, забезпечення достойного рівня життя, який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, її гармонійного розвитку, враховуючи рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини, її потреби, визначений законом мінімальний розмір аліментів та прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, беручи до уваги те, що відповідач є особою молодого працездатного віку, однак позивач не надала належних та допустимих доказів офіційного працевлаштування відповідача за кордоном в Республіці Італія та отримання ним заробітної плати в євро, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн., оскільки такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення належного матеріального утримання дитини.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивачки доказів на підтвердження отримання відповідачем заробітної плати в іноземній валюті з огляду на конфіденційність інформації щодо доходів особи, не заслуговують на увагу, оскільки позивачка вправі була звернутися до суду з клопотанням про витребування таких доказів, однак таке право не реалізувала.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 25.12.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк