Справа № 450/1409/24 Провадження № 2/450/1135/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кукси Д.А.

секретаря судового засідання Качмар М.З.

за участю представника позивача адвоката Гривна Т.Б.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування будинку та земельної ділянки недійсним та витребування майна, -

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача): позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними договору дарування земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0504, площею 0,1080 га, яка розташована с.Борщовичі Львівського району Львівської області, який посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 72, укладеного 26.01.2015 позивачем з ОСОБА_1 та договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , площею 206,5 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 68; та просив витребувати земельну ділянку та житловий будинок з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що йому на праві власності належало дане нерухоме майно. У 2018 році його дружина ОСОБА_1 подала позов про розірвання шлюбу, який було задоволено рішенням суду від 04.10.2018. У зв`язку зі станом здоров`я він потребував та потребує сторонньої допомоги. Його колишня дружина знаючи про це, запропонувала надавати йому матеріальну та іншу допомогу та догляд. Взамін чого він погодився передати їй у власність належну йому земельну ділянку та будинок. Під час перебування у нотаріальній конторі 26.01.2015 відповідачка запевнила його, що вони укладуть договори, за яким він передає їй право власності на належний йому житловий будинок та земельну ділянку, а натомість вона буде доглядати та утримувати його, в тому числі забезпечувати його медичними засобами та коштами на лікування, якого він постійно потребував. Для підготовки укладення договору довічного утримання він передав їй оригінали документів на земельну ділянку та будинок та свій паспорт, ідентифікаційний номер. Йому стало відомо, що 14.11.2023 відповідачка ОСОБА_1 на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки відчужила ОСОБА_3 вказані вище земельну ділянку та житловий будинок; а також він довідався, що 26.01.2015 було укладено не договір довічного утримання а договір дарування спірного майна. Коли він зрозумів, що згідно оскаржуваних договорів право власності на земельну ділянку та будинок перейшло до відповідачки без жодних обов`язків щодо його утримання та догляду, він вирішив звернутись до суду за захистом порушеного права шляхом оскарження договорів купівлі-продажу земельної ділянки та будинку, у зв`язку з тим, що волі на укладення таких у нього не було. Він постійно мешкає в спірному будинку; внаслідок захворювання потребує сторонньої допомоги. Позбавлення себе безоплатно єдиного житла внаслідок укладання договорів, свідчить про те, що оспорювані договори купівлі-продажу укладені під впливом помилки щодо природи правочину, та його наслідків. Ці підстави визнання угод недійсними свідчать про наявність у нього при здійсненні угоди пороку волі, а тому вважає, що дані обставини справи свідчать про відсутність волевиявлення на укладання безоплатної угоди відносно належного йому нерухомого майна, а фактично передаючи безоплатно будинок та земельну ділянку у власність відповідачки, він намагався забезпечити своє подальше проживання, а тому помилявся щодо юридичної природи своїх дій. Таким чином при відчуженні на користь відповідачки свого будинку та земельної ділянки, внаслідок стану здоров`я він неправильно сприйняв правову природу цього правочину, зміст прав і обов`язків сторін, оскільки бажав завдяки переданому майну влаштувати своє подальше життя, отримати догляд і допомогу. Вважав, що після укладення оскаржуваних договорів відповідачка буде і надалі опікуватись ним, тобто фактично він діяв з метою отримання опіки, та пожиттєвого утримання з боку відповідачки, добросовісно помиляючись щодо обставин, фактичного змісту та наслідків укладання договору дарування, його волевиявлення не відповідало внутрішній волі, а правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків,обумовлених договором дарування, що є підставою для визнання судом договорів дарування недійсними згідно ст.ст. 215, 203, 229 ЦК України.

Позиція відповідачів:

23.04.2024 надано відзив ОСОБА_1 на позовну заяву. Відповідачка ОСОБА_1 визнає позовні вимоги в повному обсязі та зазначає, що взамін передачі їй права власносиі на спірне майно вона зобов`язувалась надавати позивачу постійний доглдя та утримання.

23.04.2024 до суду надійшов відзив ОСОБА_3 про визнання позову, в якому зазначається, що йому відомо про те, що при укладенні договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку від 26.01.2015 ОСОБА_1 брала на себе зобов`язання по постійному догляду та утриманні ОСОБА_2 , у зв`язку з чим визнає позовні вимоги та просить такі задовольнити.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

01.04.2024 ухвала про відкриття провадження; 23.04.2024 відзив ОСОБА_3 на позовну заяву; 23.04.2024 відзив ОСОБА_1 на позовну заяву; 23.05.2024 ухвала про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.

Згідно з ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За загальними правилами доказування, визначеними статями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Судом встановлено, що 26.01.2015 укладено договір дарування житлового будинку між ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_1 (Обдаровувана), згідно якого дарувальник безплатно передає у власність обдаровуваній належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього господароськими будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 . Вищевказаний житловий будинок знаходиться на приватизованій земельній ділянці площею 0,1080 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0504; загальна площа житлового будинку становить 206,5 кв.м., житлова площа становить 64,6 кв.м. Даний договір було посвідчено нотаріально.

Як вбачається зі змісту даного договору, у п.8 якого зазначається, що «дарувальник та обдаровувана стверджують, що однаково розуміють значення й умови цього договору та його юридичні наслідки, … цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину, укладений за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, не про людське око та відповідає дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки, їх зрозуміла природа цього правочину»; у п. 9 вказано, що сторонам роз`яснено зміст ст..ст. 182, 203, 215-220, 225, 228-236, 261, 334, 377, ч.2 ст. 383, 401-406, 659, 717-730 ЦК України.

Крім того, 26.01.2015 укладено договір дарування земельної ділянки між ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_1 (Обдаровувана), згідно якого дарувальник передав безплатно, а обдаровувана прийняла безоплатно в дар належну дарувальникові на праві власносиі земельну ділянку площею 0,1080 га, розташовану в с.Борщовичі Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:0504. Даний договір теж було нотаріально посвідчено.

За змістом договору (п.7.2) сторонам було роз`яснено зміст ст. ст. 210, 229-231,233-236, 334, 651, 655, 657, 659 ЦК України; дарувальник та обдаровувана стверджували, що однаково розуміють значення й умови цього договору та його юридичні наслідки, а також те, що цей договір не носить характер уявного чи удаваного правочину, укладений за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, не про людське око та відповідає дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки, їм зрозуміла природа цього правочину (п.7.4); сторони стверджували, що зміст цього договору, зміст зазначених у п.7.2 статтей окремих норм законодавства України кожному з них зрозумілий, питань, які б залишилися нез`ясованими чи незрозумілими для них , немає. Їм зрозуміла правова природа договору дарування, як безоплатного договору, а тому дарувальник не має права вимагати у обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлені законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2021 року в справі №148/2112/19, провадження №61-18061св20).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі №761/12692/17, провадження №61-37390свп18).

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому, природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі №447/2297/19 (провадження №61-3096св21) зазначено, що: «наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин, правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Водночас, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування, самі по собі, без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору, не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку, усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Як зазначається стороною позивача, він помилявся щодо природи вчинюваних правочинів та думав, що укладає договори довічного утримання.

Однак, як встановлено судом, спірні договори були нотаріально посвідчені та позивачу було роз`яснено їх зміст, жодних заперечить чи уточнень він не висловив, про що свідчить проставлення ним підпису на даних договорах.

Жодних доказів неналежного стану здоров`я позивача та як наслідок необхідності у догляді станом на час укладення спірних договорів суду надано не було.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2 , 1975 року народження.

Таким чином, судом встановлено, що вік позивача, стан здоров`я не були опосередкованими доказами помилки при укладенні оспорюваних договорів.

Покликання сторони позивача на те, що будинок по АДРЕСА_1 є єдиним житлом позивача також не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

А тому покликання позивача на помилку у волевиявленні при укладенні даних договорів, не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи судом.

Пояснення відповідачки ОСОБА_1 про надану при укладенні спірних договорів обіцянку утримання позивача, що на її думку є підставою визнання їх недійсними, не являється обставиною, яка свідчить про недійсність укладених правочинів.

Суд критично ставиться до пояснень, вказаних у відзиві ОСОБА_3 , про те, що йому відомо про зобов`язання ОСОБА_1 по постійному догляду та утримання ОСОБА_2 під час укладення спірних договорів, оскільки станом на час укладення таких 26.01.2015, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був малолітнім; договори укладалися нотаріально, а тому обставини укладення таких були відомі сторонам правочину ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Отже, суд приходить до переконання, що волевиявлення позивача було спрямоване на добровільне відчуження належного йому майна на користь обдаровуваної.

Таким чином, позивачем, не зважаючи на визнання позову відповідачами, не доведено, що на час укладення оспорюваних договорів дарування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мали намір укласти договір довічного утримання, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачів не підлягають.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 215, 717-720, 722 ЦК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування будинку та земельної ділянки недійсним та витребування майна відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

Відповідачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 15.08.2024.

СуддяД. А. Кукса