Справа №295/7054/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючої судді Семенцової Л.М.,

за участі секретарів Кирийчук А.Г., Іванченко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . 1/3 частина квартири належить відповідачу, яка є вдовою її померлого батька, а інша 1/3 частина ОСОБА_3 , який є сином її померлого батька та свою частку наразі не оформив. Пропозицій щодо встановлення порядку користування спільним майном, отримання грошової або матеріальної компенсації за її або його частку від нього вона не отримувала. Загальна площа квартири складає 49,40 кв. м, з яких житлова 28,40 кв. м. Квартира складається з двох житлових кімнат площею 16,7 кв. м та 11,7 кв. м. Відповідач одноосібно користується квартирою та відмовляється допускати її до квартири, надати їй ключі від вхідних дверей, щоб вона могла зробити їх дублікат, чим порушує її права як співвласника житлового приміщення. Намагаючись вжити заходів досудового врегулювання спору, 22.03.2024 вона відправила поштовим зв`язком відповідачу лист з пропозицією надати їй ключі від вхідних дверей квартири для виготовлення дублікату, але відповіді не отримала. Окрім того, 22.03.2024 щодо неправомірних дій відповідача вона зверталася до Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області.

Тому позивач просить усунути перешкоди у користуванні нею квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її до квартири АДРЕСА_1 , а також зобов`язати відповідача надати їй ключі від вхідних дверей зазначеної квартири для виготовлення дублікатів, стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира Семенцової Л.М. від 30.05.2024 відкрито провадження в справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач направила до суду відзив на позовну заяву, в якому на обгрунтування своїх заперечень вказала, що вона та позивач є спадкоємцями після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , успадкувавши по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 , де вони з чоловіком проживали та де вона проживає наразі. Ця квартира є єдиним її житлом. Вважає, що виділити частку позивача в спільному житлі в натурі неможливо. Вони є чужими людьми і не зможуть проживати в одному приміщенні, яке не може бути поділене. Виниклий спір може бути врегульований шляхом виплати нею позивачу грошової компенсації, що було запропоновано їй, але позивач відмовляється від вирішення спору в такий спосіб. Вважає, що позивач обрала неправильний спосіб захисту своїх прав.

У судовому засіданну позивач вимоги позову підтримала з викладених у ньому підстав, а в останнє судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову із зазначених у відзиві на позовну заяву мотивів. Відповідач пояснила, що вона пропонувала позивачу 5000,00 дол. США за свою частку, але згоди в цьому питання досягнуто з позивачем не було. Наголошувала, що спірна квартира є єдиним місцем для проживання та спільне проживання з відповідачем у ній фактично є неможливим.

Суд, заслухавши позивача, відповідача та її представника, заслухавши аудіозапис розмови, наданий позивачем, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ч. 2 ст. 78, ч. ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.05.2024 за позивачем зареєстровано право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. від 21.04.2021 позивачу як спадкоємиці, яка є дочкою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

1/3 частина цього помешкання належить на праві спільної часткової власності відповідачу згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. від 23.04.2021.

Загальна площа спірної квартири складає 49,40 кв. м, з яких житлова 28,40 кв. м, вона складається з двох житлових кімнат площею 16,7 кв. м та 11,7 кв. м, що вбачається з копії технічного паспорту на неї, виготовленого станом на 25.12.1991.

Відповідач зареєстрована з 30.05.2008 в цій квартирі згідно відомостей з ВОМІРМП УДМС України в Житомирській області від 23.05.2024 на запит суду та проживає в ній.

Із приводу спірних питань користування позивачем зазначеною квартирою нею 22.03.2024 було направлено на адресу відповідача лист з вимогою надати їй ключі від вхідних дверей квартири для виготовлення їх дублікату з метою користування та розпорядження житлом на рівних правах і обов`язках з відповідачем, підтвердженням чому є копія заяви та копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, згідно якого відповідач отримала зазначений лист 28.03.2024. Проте ніякої відповіді на звернення позивача відповідачем надано не було.

Сторони не заперечували, що на відтвореному в судовому засіданні аудіозаписі міститься запис їхньої розмови стосовно питання поділу між ними спадкової квартири АДРЕСА_1 , під час якої позивач запропонувала купити відповідачу в неї належну їй 1/3 частку квартири, але при цьому не погоджуючись на суму 5000,00 дол. США, запропоновану їй відповідачем. Також під час цієї розмови відповідач повідомила позивача про ненадання їй доступу до квартири.

Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Приватна власність охороняється державою, що забезпечує його недоторканність і саме в чинність цього ніхто не може бути обмеженим у його здійсненні.

Згідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997, яка згідно зі ст. 9 Конституції України є частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Здійснення права спільної часткової власності визначено статтею 358 ЦК України, згідно якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

А частиною 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку з володіння, користування і розпорядження спільною річчю, вони здійснюють правомочності з володіння, користування і розпорядження спільним майном за спільною згодою.

Право кожного із співвласників з володіння, користування і розпорядження спільним майном одночасно створює для нього і обов`язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками.

Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом.

Власник має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном або його частиною на свій розсуд. Між сторонами існує спір щодо спільного житлового приміщення, позивач не проживає в спірній квартирі та в письмовому вигляді зверталася до відповідача з проханням отримати ключі від вхідних дверей квартири для виготовлення їх дублікатів з метою отримання доступу до квартири, на що відповіді не отримала.

Ненадання відповідачем позивачу доступу до квартири підтверджується аудіозаписом розмови між ними, а також така позиція відповідача була підтверджена нею в судовому засіданні.

Ці обставини вказують на наявність у позивача перешкод у користуванні спірною квартирою, тому суд вважає, що право власності позивача як співвласника та її житлові права є порушеними, через що підлягають судовому захисту шляхом її вселення до квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання відповідача надати їй ключі від вхідних дверей цієї квартири для виготовлення дублікатів.

При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та покладає на відповідача понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн пропорційно до задоволених вимог, тобто за дві вимоги немайнового характеру.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 321, 355, 356, 358, 391 ЦК України, ст. ст. 12, 76-82, 141, 259, 263-268, 280-282, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її до квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 для виготовлення дублікатів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2422,40 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку, визначеному ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя Л.М. Семенцова