Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/12597/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року Акціонерне товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», Товариство, Банк, позивач) звернулось з даним позовом та після його уточнення (том 2 а.с.82) остаточно просило стягнути з ОСОБА_4 на їх користь заборгованість за договором № б/н від 13 жовтня 2010 року у розмірі 110 192, 90 грн, яка складається із: 83705, 75 грн тіла кредиту та 26487, 15 грн нарахованих відсотків за період з 13.10.2010 по 31.10.2017 та судові витрати.

Позов мотивувався тим, що 13 жовтня 2010 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 1000,00 грн.

Під час користування кредитними коштами позичальник не повертав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. З урахуванням внесених коштів утворилась заборгованість у розмірі 245 956,42 грн, що складається із: 182138, 30 грн заборгованості за тілом кредиту (у тому числі 182138, 30 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту) та заборгованості за відсотками за прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України у розмірі 63 818,12 грн.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 24 липня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто із відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором від 13 жовтня 2010 року №б/н у сумі 83 705,75 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено та вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 16.03.2020 на підставі заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення, вказане судове рішення було скасовано і призначено до розгляду у загальному порядку.

26 липня 2021 року АТ КБ «Приватбанк» збільшив позовні вимоги і просив стягнути із відповідача на їх користь заборгованість за договором № б/н від 13.10.2010 в розмірі 245956,42 грн, яка складається з: 182138,30 грн заборгованість за тілом кредиту (в тому числі -182138,30 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту); 63818,12 заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України та судові витрати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 загинув.

03 липня 2023 року відповідно до ухвали Корольовського районного суду м. Житомира залучено до участі у справі правонаступників відповідача ОСОБА_4 - його дружину ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 3 а.с.5).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, Товариство просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог та вирішити питання судових витрат.

Банк зазначає, що суд першої інстанції, прийнявши рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, не оцінивши усіх фактичних обставин справ та доводів позивача щодо наявності заборгованості відповідача та її розміру, неповно та не всебічно з`ясував обставини справи, допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до статті 376 ЩІК України, наявні підстави для скасування рішення.

Вказує, що ОСОБА_4 після отримання картки здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток.

Користуючись кредитними коштами та послугами банку позичальнику були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають поведінці відповідача стосовно користування коштами та послугами банку та дійсним обставинам справи.

Кредитний договір повністю відповідає вимогам частини 2 статті 208, частин 1, статті 207 ЦК України, якими встановлено вимоги для письмової форми правочину. Спірний кредитний договір є публічним договором, умови якого відповідно до частини 2 статті 633 ЦК України є однаковими для всіх споживачів аналогічних банківських послуг, що надаються банком.

Суд неправильно встановив дійсні обставини справи. Зокрема, суд не звернув уваги на те, що сума фактично отриманих кредитних коштів не є тотожною сумі встановленого кредитного ліміту. Кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тобто Позичальник може використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами.

У поданому відзиві представник відповідача, просить рішення місцевого суду як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

У судовому засіданні, представник відповідачів апеляційну скаргу не визнав та просив відмовити у її задоволенні, підтримавши відзив.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", що стверджується витягом із статуту, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (том 1 а.с.105-107).

13 жовтня 2010 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 1000,00 грн, що стверджується копією заяви (том 1 а.с.65).

Згідно позовних вимог, Банк виконав свої зобов`язання з надання коштів, однак позичальник взяті на себе обов`язки по погашенню кредиту не виконав.

Як убачається із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 13.10.2010, станом на 31 травня 2015 року, який долучено до заяви про збільшення позовних вимог ( том 2 а.с.83-88), за ОСОБА_4 рахувалася заборгованість у розмірі 245 956,42 грн, що складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту - 182 138,30 грн, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК у розмірі 63818, 12 грн.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту даного розрахунку не вбачається, ким і коли він складений, якою посадовою особою, не зазначено її посаду, прізвище , ім`я, по батькові.

Відповідно до частина 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється зі смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою (стаття 608 ЦК України).

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Як передбачено частиною 1 статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави для задоволення позову відсутні.

Зокрема, установлено, що Банк звертаючись з позовом обґрунтовував його тим, що підписавши анкету-заяву, позичальник погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Проте, доданий до позовної заяви Витяг з "Умов та правил надання банківських послуг" (том 1 а.с.67-100), не містить підпису позичальника, а тому не може вважатися належним доказом на підтвердження того, що під час підписання анкети-заяви відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим вказані Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору банківських послуг.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Окрім того, не може бути належним доказом роздруківка із сайту Позивача, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та постанові Верховного Суду №645/7971/15-ц від 04.09.2019 року і не спростовано позивачами при розгляді вказаних справ.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь- яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін.

Разом з тим, матеріалами справи не підтверджено, що саме Цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Приватбанком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №295/2384/1 у справі 48632св18.

Судом установлено, що представником відповідачів наданий розрахунок стягнутої із ОСОБА_4 пені за прострочку за кредитом та списання відсотків за використання кредитного ліміту, з якого вбачається, що в рахунок погашення відсотків та пені позивачем списано з карткового рахунку відповідача 459 667,02 грн.

Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах справи розрахунки заборгованості за договором банківських послуг № Б/Н від 13.10.2010 та суми сплачених ОСОБА_4 грошових коштів на погашення наявної заборгованості за весь період кредитування, місцевим судом не встановлено наявності у відповідача заборгованості зі сплати тіла кредиту та процентів за користування кредитом, і з таким висновком погоджується колегія суддів.

До апеляційної скарги, представник Банку долучив виписку по особовому рахунку ОСОБА_4 за Договором № Б/Н від 13 жовтня 2010 року, станом на 12.01.2021 ( том 3 а.с.51-57).

Частинами 2, 3 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Представник Банку не надав доказів неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відтак, долучені до апеляційної скарги докази не підлягають прийняттю та дослідженню апеляційним судом.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 лютого 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 26 червня 2024 року.