н/п 2/490/534/2024 Справа № 490/7429/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі - Романовій К.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації, Миколаївської обласної військової адміністрації, фонду ліквідації наслідків збройної агресії Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (Мінінфраструктури) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, треті особи - Державної казначейської служби України, Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з даним позовом до відповідачів в якому просила стягнути з відповідачів в солідарному порядку на її користь у відшкодування айнової шкоди 903 000 грн, а також витрати на проведення експертизи у розмірі 11 472,00 грн, а також стягнути з російської федерації на її користь моральну шкоду у сумі 1 500 000,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог, позивачка посилається на наступне.

Їй на підставі договору купівлі-продажу НМЕ Н№578626 від 19.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом. Миколаївського МНО Євтушенко А.М. та зареєстрованого в реєстрі за №516 належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . 24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територи України, у зв`язку із чим Указом Президента України №64/2022 від 24.02 2022 р «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введения воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-1Х, у зв язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан.

31.07.2022 року, невстановлені військовослужбовці збройних сил РФ, з невстановленої зброї, здійснили обстріл цивільної інфраструктури Центрального р-ну м.Миколаєва, внаслідок якого, за адресами виявлені пошкодження, у тому числі, і у будинку, розташованому адресою: АДРЕСА_2 , де зазнали пошкоджень квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 . Позивачка також вказує, що з метою встановлення спричинених матеріальних збитків, вона звернулась до Миколаївського НДЕКЦ МВС для подальшого проведення комплексної будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи. Відповідно до висновку Миколаївського науково-дослідного експертно- криміналістичного центру МВС № KCE-19/115-23/7407 від 26.06.2023 року станом на 31.07.2022 року після пошкодження, квартира по АДРЕСА_6 знаходиться в аварійному стані, що не дозволяє її експлуатацію за призначенням до приведення всього житлового будинку, в якому вона розташована до технічних характеристик встановлених будівельними нормами або ліквідації всього будинку у разі неможливості відновлення його експлуатаційної придатності. Технічною причиною руйнування №№8 квартири будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 є обстріл із невстановленої зброї, невстановленими військовослужбовцями збройних сил РФ, який був здійснений 31.07.2022 року. Ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на 30.07.2022 року до настання пошкоджень, могла становити 903 000,00 грн без ПДВ. Вказані обставини стали підставою для подальшого звернення позивачки до суду з метою захисту порушених прав. Крім того, позивачка вказує, що з метою отримання відшкодування матеріальних збитків, нею було здійснено всі передбачені чинним законодавством заходи щодо інформування держави, в особі уповноважених органів державної влади щодо спричинення їй матеріальних збитків. Проте, станом на день подачі позову жодної відповіді або компенсації навіть часткової нею отримано не було. Виходячи із зазначеного, вважає, що Фонд ліквідації наслідків збройної агресії Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (Мінінфраструктури) та Миколаївська обласна військова адміністрація також є належними відповідачами за вимогою про відшкодування матеріальної шкоди. Також зазначає, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України вона зазнала душевних страждань, були порушені її нормальні життєві зв`язки, оскільки вона вимушено змінила своє місце проживания, а також були порушені її основоположні свободи, що визначені Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і Протоколів до неї.

За такого, враховуючи вищевказане, а також посилаючись на Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, позивач просить задовольнити її позовні вимоги та стягнути завдану матеріальну та моральну шкоду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано судді Черенковій Н.П. та отримана останньою 07.08.2023 року.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 10.08.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

05.10.2023 року від представниці Миколаївської обласної державної адміністрації - Русс С.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказала,що позивачкою не доведено та не підтверджено жодними доказами, що: шкоду її майну завдано саме неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю Миколаївської обласної військової адміністрації; наявний причинний зв`язок між неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю Миколаївської обласної військової адміністрації та шкодою, яка виникла; наявна вина Миколаївської обласної військової адміністрації у завданні шкоди позивачці.

Також, ОСОБА_2 вказує, що встановлений чинним законодавством механізм визначення шкоди та збитків за пошкоджене і знищене нерухоме майно внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації, виплати компенсації за пошкоджене і знищене нерухоме майно не містить повноважень обласної військової адміністрації у відповідних правовідносинах.

Крім того, зазначає, що виходячи з положень постанов КМУ, що регулюють питання ведення Реєстру пошкодженого та знищеного майна внаслідок збройної агресії російської федерації, подання інформаційних повідомлень про пошкоджене та знищене нерухоме майно внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації, розрахунку розміру шкоди, виплати компенсації за пошкоджене майно, Миколаївська обласна військова адміністрація не є учасником вищезазначених правовідносин та не наділена повноваженнями щодо забезпечення виплати компенсації власникам пошкодженого чи знищеного майна оскільки ці повноваження здійснює Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України спільно з Державною казначейською службою України та АТ «Ощадбанк». Виходячи з вищевикладеного, Миколаївська обласна державна адміністрація, яка з 24.02.2022 набула статусу обласної військової адміністрації, є місцевим органом виконавчої влади, входить до системи органів виконавчої влади, здійснює виконавчу владу в областях, і не відноситься до органів, уповноважених вирішувати питання виплати власникам нерухомого майна компенсацій за пошкоджене та знищене майно внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України.

Також представник ОДА вказує, що позивачка не надала жодних доказів, які б стосувалися розрахунку розміру шкоди, заподіяної, на її думку, протиправним невиконанням саме Миколаївською обласною військовою адміністрацією покладених на неї повноважень у відповідних правовідносинах. Разом з тим, вкаузє, що зі змісту позовної заяви є незрозумілим, в чому полягає протиправність дій чи бездіяльності з боку Миколаївської обласної військової адміністрації щодо неотримання позивачкою компенсації за пошкоджене житло.

З урахуванням вищенаведеного, представник відповідача-2 стверджує, що саме з відповідача 1 - російської федерації на користь позивачки підлягає стягненню майнова шкода у повному розмірі 903000,00 гривень та витрати на проведення експертизи.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з відповідача- 1 -російської федерації Миколаївська обласна військова адміністрація вважає їх обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За такого, враховуючи вищевказане представниця відповідача- 2 просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської обласної військової адміністрації повністю.

13.10.2023 року від представниці третьої особи -1 - Державної казначейської служби України Самарської Т. надійшли пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позову з підстав, вказаних в поясненнях.

24.10.2023 року від представника відповідача 2 - Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України - ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказав наступне.

Фонд ліквідації наслідків збройної агресії є бюджетною програмою та не є фізичною/юридичною особою, а відтак не підпадає під вимоги ст.48 ЦК України. Означене свідчить про невірно обраний субєктний склад спірних правовідносин у справі, що наразі розглядається.

Разом з тим, представник вказує, що враховуючи те, що позивач заявляє позовну вимогу про стягнення з Фонду на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди та варто звернути увагу на тому, що відповідно до ч. 1 ст.1166 ЦК України, визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Разом з тим, представник відповідача -3 наголошує, що позивач самостійно вказує, що шкода була завдана саме російською федерацією, а тобто відповідачем - 1. При цьому, керуючись Гаазькою Конвенціїєю про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року, перудставник відповідача -3 вказує, що відповідальність несе воююча держава, а саме російська федерація. При цьому, вказує, що з урахуванням побудови позовних вимог, такі вимоги до Мінінфраструктури, щодо стягнення на користь позивача майнової шкоди є безпідставними, та суперечать чинному законодавству. З доводів і доказів викладених у позовній заяві не вбачаються жодного причинно-наслідкового зв`язку порушення прав позивача та завдання йому шкоди саме Мінінфраструктури, а тому правових підстав для задоволення позовних вимог до Міністерства не вбачається, а тому просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Мінінфраструктури повністю.

21.11.2023 року від представниці позивачки - адвоката Новосьолової О.В. надійшла відповіді на відзиви, в яких вказала, що з метою отримання відшкодування матеріальних збитків, ОСОБА_1 було здійснено всі передбачені чинним законодавством заходи щодо інформування держави, в особі уповноважених органів державної влади щодо спричинення матеріальних збитків.Проте, станом на 21 листопада 2023 року (що значно перевищує строки, передбачені чинним законодавством) жодної відповід або компенсації навіть часткової ОСОБА_1 отримано не було. Виходячи із зазначеного, вважає, що Фонд ліквідації наслідків збройної агресії Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (Мінінфраструктури) та Миколаївська обласна військова адміністрація також є належними відповідачами за вимогою про відшкодування матеріальної шкоди, в зв`язку з чим, просить задовольнити позовні вимги в повному обсязі.

22.11.2023 року від представниці третьої особи -2 - Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України - Шерстюк Ю.І. надійшли пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, вказаних в поясненні.

Ухвалою судду від 23.11.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, від її представниці - адвоката Новосьолової О.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачки та її представниці, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити.

Представник відповідача -2 в суове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача-3 надав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Представник третіх осіб надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позиції вказані в поясненнях підтримують в повному обсязі.

Судом ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу НМЕ №578626 від 19.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Євтушенко А.М.

Відповідно до акту комісйного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації, складеного 08.12.2022 року в результаті обструлу міста будинок АДРЕСА_7 знаходиться у незадовільному стані. Враховуючи руйнування несучих та огороджувальних конструкцій, інженерних мереж, покрівлі даху, та з метою встановлення подальшої безпечної експлуатації будинку, рекомендовано провести інструментальне обстеження даного житлового будинку сертифікованим спеціалістом.

Згідно відповіді Департаменту ЖКГ Миколаївської міської ради від 10.07.2023 року №К-1711/Ц-04/750 на звернення ОСОБА_1 щодо проведення технічного обстеження житлового будинку по АДРЕСА_2 та надання акту про непридатність квартири АДРЕСА_4 до проживання, департаментом ЖКГ вишукується можливість проведення технічного обстеження житлового вищевказаного будинку сертифікованим спеціалістом.

Відповідно до висновку експерта ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.06.2023 року №КСЕ-19/115-23/7407 станом на 31.07.2022 року після пошкодження квартира по АДРЕСА_6 знаходиться в аварійному стані, що не дозволяє її експлуатацію за призначенням до приведення всього житлового будинку, в якому вона розташована до технічних характеристик, встановлених будівельними нормами або ліквідації всього будинку у разі неможливості відновлення його експлуатаційної придатності. Технічною причиною руйнування квартири АДРЕСА_1 є обстріл із невстановленої зброї, невстановленими військовослужбовцями збройних сил рф, який був здійснений 31.07.2022 року. Ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на 30.07 2022 року до настання пошкоджень, могла становити 903 000,00 (дев`ятсот три тисячі грн 00 коп) грн без ПДВ.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Статтею 22 ЦК України передбачено, що, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

При цьому стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тож за змістом наведеної вище норми матеріального права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини. І лише наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Щодо стягнення матеріального збитку з відповідача -2 та відповідача -3.

Обґрунтовуючи вимоги позивачка посилається на спричинення їй матеріальної та моральної шкоди в результаті артилерійських обстрілів під час вторгнення російської федерації, внаслідок чого було зруйновано її квартиру, яка є непридатною для подальшого проживання та користування.

За частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Водночас статтею 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» передбачають те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 19 жовтня 2022 року № 2700-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» внесено зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та серед іншого доповнено пунктом 27 статтю 14 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», зокрема встановлено, що у 2022 році кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами частини третьої статті 15, частини третьої статті 29 і частини третьої статті 30 Бюджетного кодексу України, спрямовуються на реалізацію програм та здійснення заходів, визначених частиною четвертою статті 30 Бюджетного кодексу України, а кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами статей 11-13 цього Закону, спрямовуються відповідно на фонд ліквідації наслідків збройної агресії, що передбачається за бюджетною програмою Міністерства фінансів України (загальнодержавні видатки та кредитування) «Фонд ліквідації наслідків збройної агресії» (код 3511430) (за рахунок джерел, визначених пунктом 12 статті 11 цього Закону).

Порядком передбачено правові та організаційні засади надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, з дня набрання чинності Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, а також правові засади створення та ведення Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України визначені Законом України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України» (далі Закон).

При цьому, відповідно до статті 10 Закону компенсація за пошкоджений об`єкт нерухомого майна надається шляхом виконання робіт, пов`язаних з будівництвом, на пошкодженому об`єкті нерухомого майна з метою його відновлення (у тому числі розроблення проектної документації на будівництво, проведення її експертизи, виконання будівельних робіт) та/або надання будівельної продукції для виконання таких робіт. Таким чином, компенсація підлягає застосуванню до суми коштів витрачених володільцем майна на відновлено пошкодженого об`єкту нерухомого майна.

Постановою Кабінету Міністрів України № 326 від 20 березня 2022 року затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації. якою визначено, що визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за такими напрямами:

1) людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії російської федерації, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг;

2) економічні втрати, пов`язані з людськими втратами, напрям, що включає непрямі економічні втрати, пов`язані із зменшенням чисельності населення та відповідного зменшення економічних показників країни;

3) військові втрати напрям, що включає людські та матеріальні військові втрати і витрати, пов`язані з бойовими діями;

4) втрати, пов`язані із забезпеченням публічної безпеки і порядку, боротьби із злочинністю, безпеки дорожнього руху, напрям, що включає людські та матеріальні втрати і витрати правоохоронних органів, пов`язані із забезпеченням публічної безпеки і порядку, боротьби із злочинністю, забезпеченням безпеки дорожнього руху;

5) втрати житлового фонду і об`єктів житлово-комунального господарства напрям, що включає втрати житлового фонду і об`єктів житлово-комунального господарства, об`єкти незавершеного будівництва житлової нерухомості, дачних і садових будинків, фактичні витрати, здійснені для їх відновлення;

6) втрати земельного фонду напрям, що включає втрати земельного фонду, а також пов`язану з ними упущену вигоду;

7) втрати лісового фонду напрям, що включає втрати лісонасаджень та пов`язані із ними витрати;

8) втрати надр напрям, що включає втрати надр, завдані самовільним їх користуванням, а також шкоду, завдану навколишньому природному середовищу під час самовільного користування надрами;

9) втрати акваторії напрям, що включає втрачену частину територіального моря, виключної морської (економічної) зони та внутрішніх морських вод України в Азовському та Чорному морях.

10) збитки, завдані природно-заповідному фонду, напрям, що включає збитки, завдані територіям та об`єктам природно-заповідного фонду, та пов`язані із ними витрати;

11) втрати інфраструктури транспорту, телекомунікаційної мережі та зв`язку напрям, що включає зруйновані або пошкоджені автомобільні, залізничні шляхи, транспортні розв`язки, телекомунікаційні мережі та інші об`єкти транспортної інфраструктури;

12) втрати енергетичної інфраструктури напрям, що включає зруйновані газо-, нафтопроводи, лінії електропередачі, інші об`єкти енергетичної інфраструктури;

13) втрати культурної спадщини напрям, що включає втрати об`єктів культурної спадщини;

14) економічні втрати підприємств напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності;

15) втрати установ та організацій напрям, що включає втрати установ та організацій усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна;

16) шкода, завдана земельним ресурсам, напрям, що включає шкоду, зумовлену забрудненням і засміченням земельних ресурсів;

17) шкода, завдана атмосферному повітрю, напрям, що включає шкоду, завдану викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря;

18) збитки, завдані водним ресурсам та об`єктам водогосподарської 66 інфраструктури, напрям, що включає забруднення, засмічення, вичерпання та інші дії, які можуть погіршити умови водопостачання, завдати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, погіршення умов існування диких тварин, зниження родючості ґрунтів та інші несприятливі явища внаслідок зміни фізичних і хімічних властивостей вод, зниження їх здатності до природного очищення, порушення гідрологічного і гідрогеологічного режиму вод.

Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики, за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).

Отже, Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, загибелі цивільних осіб через збройну агресію рф. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.07.2019 року № 623. Після чого, постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 року № 767 до цього Порядку були внесені зміни, якими визначений механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації.

Згідно цим Порядком визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за різними напрямами, зокрема підпунктом 6 пункту 2 Порядку визначено, що втрати житлового фонду та об`єктів благоустрою - напрям, що включає втрати житлового фонду (житла), об`єктів благоустрою, об`єктів незавершеного будівництва житлової нерухомості, фактичні витрати, здійснені для їх відновлення. Основні показники, які оцінюються, зокрема, вартість зруйнованого та пошкодженого житлового фонду (житла); фактичні витрати, здійснені для відновлення пошкодженого житлового фонду (житла); витрати на демонтаж зруйнованих житлового фонду та об`єктів благоустрою. Визначення шкоди та збитків здійснюється відповідно до методики, затвердженої наказом Мінінфраструктури за погодженням з Мінреінтеграції.

Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінінфраструктури. З метою збору та обліку інформації про пошкоджене та знищене нерухоме майно громадян України внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 380 затверджено Порядок подання інформаційного повідомлення про пошкоджене та знищене нерухоме майно внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації, який визначає умови, механізм та процедуру подання відповідного інформаційного повідомлення.

Також постановою Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 року № 381 «Про затвердження Порядку надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення» затверджено Порядок надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення» (далі Порядок 381).

Згідно з пунктом 3 Порядку-381 отримувачем компенсації є фізична особа громадянин України, яка досягла 18-річного віку та подала засобами Порталу Дія, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія або в інший спосіб, передбачений цим Порядком, заяву та є власником (співвласником) пошкодженого об`єкта, право власності якого підтверджено.

Згідно з Порядком-381 джерелами фінансування компенсації є кошти державного бюджету, зокрема Фонду ліквідації наслідків збройної агресії, що передбачені Законом України «Про Державний бюджет України», кошти міжнародних фінансових організацій, інших кредиторів та інвесторів, міжнародна технічна та/або поворотна чи безповоротна фінансова допомога, репарації або інші стягнення з російської федерації, інші джерела, не заборонені законодавством. Компенсації здійснюються в межах наявного обсягу коштів на небюджетному рахунку Мінінфраструктури до його закриття.

Так, згідно з пунктом 6 Порядку № 381 компенсація надається за умови, що: об`єкт нерухомого майна був пошкоджений після набрання чинності Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»; об`єкт нерухомого майна не розташований на територіях, що відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, включені до пункту 2 розділу I «Території, на яких ведуться (велися) бойові дії», на яких бойові дії не завершені на дату подання заяви, або до розділу II «Тимчасово окуповані російською федерацією території України», на яких на дату подання заяви не завершено тимчасову окупацію; відомості про право власності на пошкоджений об`єкт внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пунктів 7, 8 Порядку-381 для розгляду питання надання компенсації виконавчими органами сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, військовими адміністраціями населеного пункту або військово-цивільними адміністраціями населеного пункту (далі уповноважений орган) утворюється комісія з розгляду питань щодо надання компенсації за пошкоджені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України (далі - комісія).

Згідно з пунктом 12 Порядку-381 за результатами розгляду заяви комісія приймає рішення про надання/відмову в наданні компенсації та передає це рішення на розгляд уповноваженого органу не пізніше п`яти робочих днів з дати прийняття такого рішення. За результатами розгляду заяви заявнику засобами Порталу Дія, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія), надходить повідомлення про прийняте комісією рішення та розмір компенсації не пізніше ніж протягом наступного робочого дня з дати внесення рішення в Реєстр знищеного та пошкодженого майна.

Відповідно до пункту 25 Порядку-381 оскарження рішень, дій чи бездіяльності комісії здійснюється у такому порядку: 1) у разі незгоди з даними акта комісійного обстеження та/або звіту з технічного обстеження заявник має право подати заперечення до комісії протягом п`яти робочих днів з дати проведення обстеження, якщо таке обстеження було проведено після подання заяви (якщо обстеження було проведено до дати подання заяви, протягом п`яти робочих днів після подання заяви); 2) у разі незгоди з рішенням комісії про надання/відмову у наданні компенсації, зокрема з розміром компенсації, заявник має право подати заперечення до уповноваженого органу протягом п`яти робочих днів з дати отримання повідомлення про прийняття рішення комісією; 3) у разі незгоди з іншими рішеннями, діями або бездіяльністю комісії заявник має право подати відповідну скаргу до уповноваженого органу протягом п`яти робочих днів з дати вчинення таких дій або прийняття рішень/граничного строку, коли такі дії повинні бути вчинені або рішення прийняті. Рішення уповноваженого органу можуть бути оскаржені у судовому порядку.

Враховуючи вищевказане, судом встановлено, що для отримання компенсація за зруйноване майно, особа якій завдано такі руйнування повинна здійснити дії передбачені Порядком № 381.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтвердження, що позивачкою вчиненні всі дії, передбачені Законом, для отримання компенсації за пошкоджене майно та, що їй надходило рішення про відмову у наданні такої компенсації.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ст.1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року.

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

За такого, в даному випадку застосування солідарної відповідальності, передбаченої ст. 1190 ЦК України, до дій російської федерації та України є неправомірним, оскільки такі дії не є спільними, а шкода завдана позивачці лише незаконними діями відповідача -1.

Таким чином, позовні вимоги в частині відшкодування шкоди з Миколаївської обласної військової адміністрації, фонду ліквідації наслідків збройної агресії Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (Мінінфраструктури) задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди з російської федерації.

Судом встановлено, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України,

Збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»).

На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.

Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями.

Крім того на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти.

Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації.

Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_6 .

Загальновідомим є факт постійних артилерійських та ракетних обстрілів міста Миколаєва, військовими формуваннями Російської Федерації починаючи з 24.02.2022 року.

Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тож якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року(справа № 761/6144/15-ц,провадження № 61-18064св18).

Судом встановлено та вказана обставина не спростована відповідачем 1 російською федерацією, що в результаті артилерійських обстрілів під час вторгнення російської федерації було зруйновано квартиру позивачки, внаслідок чого остання є непридатною для подальшого проживання та користування.

Визначаючи розмір майнової шкоди, завданої збройною агресією російської федерації, суд бере до уваги висновку експерта Миколаївського НДЕКЦ від 26.06.2023 року №КСЕ-19/115-23/7407 за основу визначення вартості матеріальної шкоди.

З урахуванням наведеного, з відповідача 1 російської федерації на користь позивачки підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 903 000,00 грн та витрати на проведення експертизи у розмірі 11 472,00 грн, що у загальній сумі складає 914 472,00 грн.

Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди з російської федерації.

Згідно зі ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі № 686/13212/19.

Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Отже, судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у даній справі.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц.

Крім того у своїй постанові від 14.04.2022 року по справі № 308/9708/19 Верховний Суд також дійшов висновку, що на російську федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН. Зокрема, Верховний Суд встановив, що такими діями російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН.

Тому, беручи до уваги перебування позивачки у стані постійного стресу та нервозності, внаслідок збройної агресії російської федерації, що призвело до позбавлення власного житла та речей, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі 1 000 000,00 грн, що підлягає стягненню з відповідача - 1 на її користь.

Чинним ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц)

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог

Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.2, 12, 13, 30, 48, 76, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23,170,1167,1173, 1174 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації, Миколаївської обласної військової адміністрації, фонду ліквідації наслідків збройної агресії Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (Мінінфраструктури) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, треті особи - Державної казначейської служби України, Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України задовольнити частково.

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , матеріальну шкоду в розмірі 914 472,00 грн (дев`ятсот чотирнадцять тисяч чотириста сімдесят дві гривні 00 копійок), що скаладається з: 903 000,00 грн - матеріальна шкода за пошкоджено майно; 11 472,00 грн - витрати на проведення експертизи.

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн (один мільйон гривень 00 копійок).

В задоволення інших позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 19 червня 2024 року

Суддя Н.П.Черенкова