Справа № 638/9112/21
Провадження № 2/638/618/24

10 грудня 2024 року Дзержинський районний суд міста Харкова
у складі головуючого судді: Хайкіна В.М.,
за участю секретаря: Черкашиної Д.А.,
з участю представника позивача: ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені та в інтересах яких дії ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення,-
Представник Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» 09.06.2021 року поштовим засобом зв`язку звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені та в інтересах яких діє ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення, а саме позивач просить суд: 1) виселити ОСОБА_2 з трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ; 2) виселити ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , з трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ; 3) виселити ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , з трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ; 4) стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.03.2008 року між Відкритим акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №37/08-Р, відповідно до якого відповідач отримала кредит у сумі 90 000,00 дол. США. Кредит надається на придбання трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . 28.03.2018 року у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Відкритим акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №28/08-Р без оформлення заставної, посвідчений Чуприною Г.О., приватним нотаріусом ХМНО. Предметом іпотеки за договором іпотеки є нерухоме майно трикімнатна квартира АДРЕСА_3 . У зв`язку із невиконанням зобов`язань за кредитним договором АБ «Укргазбанк» звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. 03.12.2012 року заочним рішення Дзержинського районного суду м. Харкова позовні вимоги було задоволені. 12.10.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. відкрито виконавче провадження №63282798. В ході виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. отримано Інформаційну довідку з Реєстру територіальної громади міста Харкова про осіб, місце проживання яких зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до отриманої довідки станом на 08.02.2021 року за зазначеною адресою зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Позивачем вказано, що предмет іпотеки придбано відповідачем ОСОБА_2 саме за кредитні кошти, а отже виселення може бути здійснено без надання іншого жилого приміщення. Позивачем на адресу відповідача направлялись відповідні вимоги (претензії) про виселення з житлового приміщення протягом одного місяця з дати отримання відповідних вимог. Проте, відповідача житлове приміщення добровільно не звільнили, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із даною позовною заявою.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.06.2021 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.12.2021 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.11.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.
Представник позивача Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» Невечеров Д.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечує.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надали.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України.
Відповідно до статті 280 ЦПК України, якщо відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням вказаної статті.
Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Матеріалами справи встановлено, що 28.03.2008 року між Відкритим акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №37/08-Р, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 90 000,00 дол. США. Кредит надається на строк з 28.03.2008 року по 26.03.2038 року зі сплатою 13,0% річних на придбання трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
28.03.2008 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Відкритим акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №28/08-Р без оформлення заставної, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. за реєстровим номером 1106. Предметом іпотеки за договором іпотеки є нерухоме майно трикімнатна квартира АДРЕСА_3 .
Вказане рішення було пред`явлено до виконання.
Приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. 12.10.2020 року відкрито виконавче провадження №63282798.
Згідно Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 08.02.2021 року, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, згідно з частиною першою якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина 2, 3 статті 109 ЖК України).
Отже загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення встановлене частиною другою статті 109 ЖК України. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Таким чином, за змістом вказаних норм закону особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові зазначила й про те, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав власника.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19, вирішуючи питання щодо виселення з іпотечного майна при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, зазначила таке.
Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно, - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
Судом встановлено, що у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , що відповідачі зареєстровані та проживають у вказаній квартирі.
Проте, стороною позивача не надано доказів того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 тільки за рахунок кредитних коштів. До суду не надано договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, щоб встановити підстави купівлі квартири за кредитні кошти. Окрім цього, позивачем не надано доказів, що відповідачі іншого житла не мають.
Позивач, ініціювавши питання про виселення відповідачів із спірної квартири, не вказав у позовній заяві іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК України має бути надане особам одночасно з їх виселенням.
Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову ПАТ АТ «Укргазбанк» у задоволенні позовних вимог, оскільки в іпотеку була передана квартира, яка придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні підстави для виселення мешканців зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житла. Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають положенням статті 109 ЖК України про виселення та узгоджуються із наведеними вище висновками Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду.
Відповідно до положень, викладених у статті 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Добросовісне здійснення учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів передбачає чесне, старанне і сумлінне виконання своїх прав та обов`язків в сфері цивільного процесуального доказування. Вірність своєму слову, почуття відповідальності учасників справи за свої дії, пов`язані з доказуванням фактів і обставин з метою обґрунтування вимог чи заперечень, сприяють належному дослідженню та оцінці доказів, прискоренню захисту прав, свобод чи інтересів. Навпаки, приховування доказів, введення суду та інших учасників справи в оману, розбіжності в поясненнях та доказовій Інформації, приховане або відкрите перешкоджання сприянню суду в реалізації учасникам судового процесу прав у сфері доказування тощо, гальмують хід процесу, а тому можуть розцінюватися як підстави для витребування доказів судом.
По суті, збирання судом доказів за власної ініціативи - це діяльність суду з метою забезпечення ефективності відправлення правосуддя. Витребування доказів за власною ініціативою необхідно розглядати як засіб боротьби із недобросовісною поведінкою учасників цивільного судочинства, а не як механізм сприяння одній із сторін у збиранні процесуального матеріалу. Безумовно, правові норми, які закріплюють основні положення щодо змагальності сторін, мають розглядатися як базові, а положення, які передбачають можливість збирання доказів судом за власною ініціативою, необхідно розглядати як винятки, що мають застосовуватися за наявності виключних умов, передбачених процесуальним законом, з належним мотивуванням у кожному конкретному випадку.
Отже, застосування частини сьомої статті 81 ЦПК України є засобом боротьби із недобросовісною поведінкою учасників цивільного судочинства, а не механізмом сприяння стороні у збиранні процесуального матеріалу.
Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач будь яких клопотань до суду з метою встановлення обставин щодо наявності у відповідачів окремого житла не подавав та не надав доказів того, що спірна квартира була придбана лише за кредитні кошти.
Загалом доводи заявника зводяться до свого власного тлумачення положень статті 109 ЖК України та статті 379 ЦК України, яке не відповідає усталеній практиці Верховного Суду при вирішенні подібних спорів.
Судом встановлено, що позивачем не доведено, що спірне іпотечне майно було набуто лише за кредитні кошти, проте мешканці цього житла відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, суд дійшов до висновку, що виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про виселення задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, що квартира була придбана за кредитні кошти, що у відповідачів є інше житло, куди б вони могли переселитись, а відтак вимога про виселення не переслідує легітимну мету та не може бути задоволена.
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст.12,13,76-81,89,263-265 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені та в інтересах яких дії ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення відмовити.
Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст заочного рішення складено 20.12.2024 року.

Головуючий суддя: