КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/8312/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 , Деснянський районний в місті Києві військовий комісаріат про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме здійснення ним постійного догляду за ОСОБА_2 , інвалідом ІІ групи, а інші особи, які можуть здійснювати такий догляд відсутні, яку мотивував тим, що встановлення даного факту породжує для нього право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Заявник вказував, що він є чоловіком ОСОБА_3 , згідно висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу № 555 від 22 вересня 2023 року, який виданий КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради є особою, яка постійно здійснює догляд за хворим - ОСОБА_2 (рідним братом дружини), 1977 року народження, інвалідом II групи загального захворювання внаслідок психічного розладу, яка встановлена 27 серпня 2002 року безстроково та проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що останній потребує постійного стороннього догляду.

Зазначав, що за адресою: АДРЕСА_1 разом з ними також проживає батько дружини ОСОБА_3 та її брата ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , 1953 року народження, пенсіонер, який за віком (70 років), станом здоров`я та у зв`язку з вкрай неприязними відносинами зі своїм сином, здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 не в змозі.

Разом з тим, мати ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , 1954 року народження (69 років), пенсіонерка, розлучена з батьком ОСОБА_2 та вже довгий час проживає окремо, у зв`язку з чим здійснювати постійний догляд за сином інвалідом не має можливості.

Також ОСОБА_1 зазначав, що його дружина ОСОБА_3 також не може здійснювати постійний догляд за своїм братом інвалідом, в силу об`єктивних обставин, а саме, тому що брат важить 110 кг, обмежений в самообслуговуванні (не може сам підійматись сходами, не тримає рівновагу, не може готувати їжу, важко пересувається, не може сам одягнутись, здійснити гігієну за собою), бо у додаток до свого захворювання має паралізовану ліву ногу та руку, постійно падає у зв`язку з регулярними приступами епілепсії та обмежений у здатності контролювати свою поведінку.

Окрім того, дружина єдина в родині змушена працювати на повній зайнятості (повний робочий день, п`ять днів на тиждень), так як матеріально забезпечує всю родину, брата інваліда, який постійно потребує медикаментозної підтримки та допомагає батькам пенсіонерам.

Наголошував, що інших рідних або інших осіб, які б могли здійснювати постійний сторонній догляд за ОСОБА_2 він не має.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що ОСОБА_1 є особою, зайнятою постійним доглядом за ОСОБА_2 , інвалідом ІІ групи, який за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, а інші особи, які можуть здійснювати такий догляд - відсутні.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає помилковим та передчасним висновок суду щодо ненадання ним доказів на підтвердження факту відсутності інших осіб, що можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , оскільки згідно частини другої статті 294 ЦПК України суд може з власної ініціативи витребувати необхідні додаткові докази.

Судом не було враховано, що ОСОБА_2 , інвалід II групи, якому тяжко самостійно пересуватись, у зв`язку з паралізованою лівою ногою та рукою з`явився в судове засідання, особисто підтвердив, що проживає разом з апелянтом та що він бажає щоб постійний догляд за ним і надалі продовжував здійснювати ОСОБА_1 , а не будь-яка інша особа, яка б могла такий догляд здійснювати.

Апелянт ОСОБА_1 звертає увагу, що ОСОБА_2 не надає свою згоду на здійснення батьками постійного догляду, якого він потребує і без якого він не може себе обслуговувати на побутовому рівні, а також, що між непрацездатними пенсіонерами батьками та хворим сином неприязні відносини, що полягають у постійних сварках та застосуванні фізичної сили один до одного, батько неодноразово викликав поліцію, наслідком чого було неодноразове накладення на ОСОБА_2 адміністративних стягнень.

Наголошує, що лікарська комісія КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради медичного закладу, де ОСОБА_2 перебуває на психіатричному обліку більше 20 років, досліджувала питання спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , брала до уваги, що тільки від апелянта надійшла заява про здійснення постійного догляду за особою, відсутність заяви та згоди з боку батьків та сестри на здійснення такого догляду та відповідно згоди ОСОБА_2 , наслідком чого і став винесений комісією висновок № 555 від 22 вересня 2023 року.

Вказує, що як доказ неможливості дружини ОСОБА_3 здійснювати догляд за братом ОСОБА_2 надано довідку з місця роботи, з якої вбачається, що сестра заінтересованої особи працює повний робочий день з 09:00 до 18:00.

Крім того, ОСОБА_1 звертає увагу й на те, що ОСОБА_2 має 110 кг маси тіла, є особою чоловічої статі, обмежений в самообслуговуванні, оскільки має паралізовані ліву руку та ногу, страждає на приступи епілепсії, а відтак здійснювати постійний догляд за братом ОСОБА_3 не має навіть фізичної можливості.

Також апелянт вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки поясненням представника Управління соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, яка була присутня у першому судовому засіданні та надала інформацію, що ОСОБА_2 не перебуває на обліку в управлінні, не отримує виплат та соціальної допомоги, оскільки ніколи не звертався до Управління соціального захисту населення Деснянського району для отримання будь-яких соціальних послуг чи допомоги, а держава не призначала йому державного чи будь-якого іншого надавача соціальних послуг (доглядальника чи опікуна). Вказане свідчить, що окрім ОСОБА_1 , відсутні будь-які інші особи, які можуть здійснювати постійний догляд за ним.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким його заяву задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на апеляційний розгляд вказаної справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. (а.с.7)

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є братом ОСОБА_3 та інвалідом ІІ групи з 27 серпня 2002 року безстроково. Згідно висновку лікарської комісії медичного закладу № 555 ОСОБА_2 має обмеження життєдіяльності: обмеження самообслуговування, здатності до спілкування, контролю своєї поведінки. Висновок дійсний до 21 березня 2024 року. Також, даним висновком встановлено, що ОСОБА_2 проживає разом зі ОСОБА_1 (а.с.13).

ОСОБА_3 працює повний робочий день, що підтверджується довідкою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. (а.с.16)

Відповідно до пояснень сторін батько ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживає разом з ними, мати проживає окремо. Батьки не здійснюють піклування за інвалідом ІІ групи ОСОБА_2 .

Розглядаючи вказану справу та залишаючи без задоволення подану ОСОБА_1 заяву про встановлення юридичного факту, що ОСОБА_1 є особою, зайнятою постійним доглядом за ОСОБА_2 , інвалідом ІІ групи, який за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, а інші особи, які можуть здійснювати такий догляд відсутні, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що стороною заявника не було надано доказів на підтвердження факту, що просить встановити заявник, а саме що відсутні інші особи, що можуть здійснювати догляд за інвалідом ІІ групи ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи зазначений висновок суд послався на те, що зазначені заявником факти спростовуються матеріалами справи, зокрема ОСОБА_2 , інвалідом ІІ групи має інших родичів: батька ОСОБА_4 , 1953 року народження та матір ОСОБА_5 , 1954 року народження, а також рідну сестру ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що відповідно до положень п. 11 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не створює для заявника юридичного факту - звільнення від призову за мобілізацією.

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції не погоджується виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви не відповідає з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у частині першій статті 315 ЦПК України, однак не є вичерпним.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов:

- згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 18 січня 2024 року № 560/17953/21.

Отже, існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Якщо факт, що має юридичне значення, підлягає встановленню в позасудовому порядку, особа має використати такий порядок.

Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку адміністративного судочинства (схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2598/16-ц, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18.

Таким чином, судовий порядок встановлення факту, що має юридичне значення, використовується лише у випадку, коли чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку його встановлення.

У справі, що переглядається, з метою звільнення від мобілізації на військову служби за сімейними обставинами заявник просить встановити факт, що він є єдиною особою, зайнятою постійним доглядом за своїм родичом (братом дружини), який потребує такого догляду за станом здоров`я.

Частиною першою статті 315 ЦПК України встановлення судом такого факту не передбачено, тому суд першої інстанцій безпідставно вдався до перевірки наданих заявником доказів та наявності/відсутності підстав для її задоволенні, не перевіривши обставин того, чи може взагалі така заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у редакції, чинній на час звернення заявника до суду) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільнюються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причин, зокрема як необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи; необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Колегія суддів перевіряючи доводи апеляційної скарги поданої заявником - ОСОБА_1 доходить висновку про те, що чинним законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту здійснення постійного догляду за особами, що його потребують.

Так, порядок вирішення питання можливості оформлення постійного догляду за особами, що потребують постійного стороннього догляду, визначено Законом України «Про соціальні послуги», Порядком підготовки та перепідготовки фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду без здійснення підприємницької діяльності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року № 430, Порядком подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду без здійснення підприємницької діяльності на професійній основі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06 жовтня 2021 року № 1040, Порядком подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 859, Порядком організації надання соціальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року № 587.

Вказані нормативно-правові акти визначають порядок та підстави отримання статусу фізичної особи, яка надає соціальні послуги з догляду, внесення відомостей про таких осіб до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, порядок отримання витягу з такого Реєстру.

Догляд вдома, денний догляд є базовою соціальною послугою (пункт 1 частини шостої статті 16 Закону України «Про соціальні послуги»).

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 13 Закону України «Про соціальні послуги» соціальні послуги - дії, спрямовані на профілактику складних життєвих обставин, подолання таких обставин або мінімізацію їх негативних наслідків для осіб/сімей, які в них перебувають. Особі/сім`ї можуть надаватися одна або одночасно декілька соціальних послуг. Порядок організації надання соціальних послуг затверджується Кабінетом Міністрів України.

Отримувачі соціальних послуг - особи/сім`ї, які належать до вразливих груп населення та/або перебувають у складних життєвих обставинах, яким надаються соціальні послуги (пункт 10 частини першої статті 1 Закону України «Про соціальні послуги»).

За змістом пунктів 6, 14 частини першої статті 1 Закону України «Про соціальні послуги» надавачами соціальних послуг, зокрема, є фізичні особи, які включені до розділу «Надавачі соціальних послуг» Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг (автоматизованої інформаційно-телекомунікаційна системи, призначеної для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, використання, знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про надавачів та отримувачів соціальних послуг).

Згідно з пунктами 1, 3 частини шостої статті 13 Закону України «Про соціальні послуги» фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є особами з інвалідністю I групи; громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями.

Фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, виплачується компенсація за догляд (частина сьома статті 13 Закону України «Про соціальні послуги»).

Постановою Кабінету Міністрів України від 06 жовтня 2021 року № 1040 затверджено Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду без здійснення підприємницької діяльності на професійній основі.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про соціальні послуги» до уповноважених органів системи надання соціальних послуг належать:

1) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення;

2) Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації;

3) виконавчі органи міських рад міст обласного значення, рад об`єднаних територіальних громад.

Відповідно до положень частини четвертої статті 11 Закону України «Про соціальні послуги» до повноважень районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських рад міст обласного значення, рад об`єднаних територіальних громад належать, серед іншого, визначення потреб населення адміністративно-територіальної одиниці/територіальної громади у соціальних послугах, у тому числі із залученням надавачів соціальних послуг недержавного сектору, оприлюднення відповідних результатів; інформування населення про перелік соціальних послуг, їх зміст і порядок надання у формі, доступній для сприйняття особами з будь-яким видом порушення здоров`я; здійснення заходів для виявлення вразливих груп населення та осіб/сімей, які перебувають у складних життєвих обставинах; ) забезпечення за результатами оцінювання потреб особи/сім`ї надання базових соціальних послуг особам/сім`ям відповідно до їхніх потреб, вжиття заходів з надання інших соціальних послуг таким особам/сім`ям шляхом створення мережі надавачів соціальних послуг державного/комунального сектору та/або залучення надавачів соціальних послуг недержавного сектору (шляхом соціального замовлення, державно-приватного партнерства, конкурсу соціальних проектів, соціальних програм тощо), та/або на умовах договору з уповноваженими органами, передбаченими пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті; забезпечення ведення Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг на місцевому рівні.

Згідно із частиною шостою статті 15 Закону України «Про соціальні послуги» формування Реєстру здійснюється шляхом внесення до нього відповідної інформації уповноваженими органами системи надання соціальних послуг.

Порядок формування, ведення та доступу до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2021 року № 99, згідно з положеннями якого за заявою надавача соціальних послуг у розділі «Надавачі соціальних послуг - фізичні особи» мають бути внесені відомості про надавачів соціальних послуг, які мають право на отримання витягу з цього Реєстру (пункти 32, 35, 36, 41).

Таким чином, для засвідчення відповідного статусу, надавач та отримувач соціальних послуг можуть отримати витяг з Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, який призначений для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, використання, знеособлення і знищення даних про надавачів та отримувачів соціальних послуг, визначених законодавством.

Крім того, Положенням про Єдиний державний вебпортал електронних послуг, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року № 1137 (далі - Положення), визначено, що Портал Дія призначений для реалізації права кожного на доступ до електронних послуг та інформації про адміністративні та інші публічні послуги, звернення до органів виконавчої влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій (у тому числі відповідно до Закону України «Про звернення громадян»), отримання інформації з національних електронних інформаційних ресурсів, яка необхідна для надання послуг, а також для проведення моніторингу та оцінки якості послуг у випадках, визначених цим Положенням.

Як слідує з Порталу Дія, довідка про здійснення догляду за громадянином (громадянкою), яка є особою з інвалідністю, видається протягом 30 днів безкоштовно на підставі індивідуального рішення органу місцевого самоврядування в межах території. Видача такої довідки здійснюється виконавчими органами селищних міських рад на підставі заяви, поданої особисто або через представника шляхом відправлення документів поштою (рекомендованим листом). Для отримання послуги необхідно також надати паспорти зареєстрованих у житловому будинку осіб та документ, що посвідчує статус інвалідності.

Наведене законодавство свідчить, що для отримання підтвердження факту здійснення догляду за особою з інвалідністю надавач соціальної послуги з догляду вдома має бути включений до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, який на місцевому рівні ведуть виконавчі органи місцевих рад та за заявою особи підтверджують такий статус шляхом видачі протягом 30 днів безкоштовної довідки про здійснення догляду за особою з інвалідністю.

Доводи заявника про те, що лише суд може встановити факт того, що він доглядає за своїми хворим родичом на безоплатній основі, спростовуються наведеним законодавством, за яким незалежно від того, претендує надавач соціальної послуги на отримання компенсації від держави чи ні, для отримання відповідного статусу надавач та отримувач соціальних послуг включаються до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.

Доводи апеляційної скарги про те, що лише в судовому порядку може бути підтверджено факт того, що він є єдиним надавачем соціальної послуги - ОСОБА_2 та відсутні інші особи, які можуть здійснювати такий догляд, спростовуються встановленим чинним законодавством порядком надання соціальних послуг, який допускає відмову у наданні соціальної послуги у випадку, якщо встановлено відсутність потреби у соціальній послузі.

Зокрема, догляд вдома, денний догляд є базовою соціальною послугою, для отримання якої особа або її представник має звернутись із заявою про надання соціальної послуги за місцем свого проживання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчого органу міської ради міст обласного значення, ради об`єднаної територіальної громади, який після оцінювання потреби особи/сім`ї у соціальних послугах приймає рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг, яке може бути оскаржено до суду (пункт 1 частини шостої статті 16, частина перша статті 19, стаття 20, частини перша, четверта статті 21 Закону України «Про соціальні послуги»).

Підставою для відмови особі, яка звернулася із заявою, у наданні соціальних послуг є відсутність потреби осіб/сімей, які належать до вразливих категорій населення або перебувають під впливом чинників, що можуть зумовити потрапляння у складні життєві обставини, в соціальних послугах за результатами оцінювання потреб особи/сім`ї (пункт 42 Порядку організації надання соціальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року № 587).

Таким чином, законодавством визначено позасудовий порядок встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, яка за станом здоров`я потребує соціальної послуги з догляду, про встановлення якого просить заявник, у зв`язку з чим такий факт не може встановлюватися в судовому порядку в окремому провадженні в порядку цивільного судочинства.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при розгляді 05 червня 2024 року справи № 283/1199/23, який відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується апеляційним суд при розгляді вказаної справи.

Суд застосовує норми права з урахуванням принципу розумності та справедливості. У цьому контексті апеляційний суд зазначає, що законодавець аналогічним чином унормував позасудовий порядок встановлення факту здійснення особою постійного догляду у чинному законодавстві про мобілізаційну підготовку та порядок мобілізації.

Зокрема, у місцевому органі виконавчої влади перебачено створення комісії із встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду), яка, з урахуванням наданих районним (міським) територіальним центром комплектування та соціальної підтримки матеріалів, складає про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду). Зазначений акт є одним із документів, які надаються військовозобов`язаним до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ( (пункт 9 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», пункт 62, додаток 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560).

У справі, що переглядається, відсутні відомості про те, що на підставі заяв ОСОБА_2 про надання соціальної послуги за місцем проживання підрозділ з питань соціального захисту населення оцінив потреби особи/сім`ї у соціальних послугах та ухвалив рішення про надання заявником соціальних послуг з постійного догляду за ОСОБА_2 .

Також відсутні дані, що заявник, як надавач соціальних послуг, звертався із заявою до компетентних органів, був включений до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг або отримав відповідну відмову.

Таким чином, надані заявником докази не свідчать, що він використав позасудовий порядок встановлення факту того, що він є єдиною особою, яка зайнята постійним доглядом за братом своєї дружини.

Оскільки розгляд заяви ОСОБА_1 віднесено до повноважень інших органів і за законом не підлягає судовому розгляду, суд першої інстанції, відкривши провадження у вказаній справі відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, повинен був закрити провадження у даній справі з підстав того, що вказана справа не підлягає розгляду у в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства ( п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України).

Відповідно до ч. ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Керуючись ст. 367, 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року скасувати, а провадження в даній справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв