КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 755/5747/24
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 року,

встановив:

у квітні 2024 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 рокусправу було передано на розгляд до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, представник позивача - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до Дніпровського районного суду міста Києва, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвалу суду про передачу справи на розгляд до іншого суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

При зверненні з даним позовом до Дніпровського районного суду міста Києва позивач посилалась на положення ч. 1 ст. 28 ЦПК України та вказувала, що на момент подачі позову вона не має зареєстрованого місця проживання, однак разом з дітьми постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання про передачу справи до іншого суду, суд першої інстанції виходив з того, що місце проживання ні позивача, ні відповідача у Дніпровському районі м. Києва не зареєстроване, що є підставою для передачу справи на розгляд до іншого суду.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що враховуючи предмет спору право вибору суду належить виключно позивачеві. Однак такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

За загальним правилом підсудності позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, а до юридичних осіб - за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ст. 27 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 28 ЦПК України визначено, що позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до роз`яснення, яке надано судам у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Згідно ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, статтею 30 цього Кодексу.

Верховний Суд в ухвалі від 02 липня 2018 року, справа №552/9770/14-ц (провадження № 61-36739 ск18) вказав на те, що право вибору між судами, яким згідно із загальним правилом підсудності цивільних справ і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Якщо позивач при пред`явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

В даному випадку позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, а отже відповідно до вимог чинного процесуального законодавства має право вибору підсудності - за загальним правилом підсудності (за місцем реєстрації проживання відповідача) або за власним зареєстрованим місцем проживання чи перебування.

Як вбачається з матеріалів справи, судом на виконання вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України було отримано відповіді з ЄДДР щодо зареєстрованого місця проживання позивача та відповідача.

З відповіді №549251 від 18 квітня 2024 року вбачається, що місце проживання ОСОБА_1 з 06 грудня 2013 року по 06 березня 2024 року було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.61).

З відповіді №549251 від 18 квітня 2024 року вбачається, що місце проживання ОСОБА_2 з 05 грудня 2001 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.62).

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до власного трактування норм процесуального законодавства щодо правила альтернативної підсудності. Позивач при зверненні до суду з вимогами про стягнення аліментів в даному випадку має право вибору звернутись не до будь-якого суду, як про те вказано в апеляційній скарзі, а до суду за зареєстрованим місцем проживання позивача відповідача.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі про те, що позивач не має зареєстрованого місця проживання, не спростовує висновку суду першої інстанції. З відповіді з ЄДДР вбачається, що ОСОБА_1 було знято з реєстрації за попереднім місцем проживання в полтавській області 06 березня 2024 року, тобто за місяць до звернення до суду з позовом.

Пунктом 12 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Частиною 1 ст. 4 вказаного Закону визначено, що особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.

При зверненні до суду з позовом позивач вказувала, що проживає разом з дітьми за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому позивач зазначала, що вказана квартира була придбана нею з відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі, однак не вказувала у зв`язку з чим вона позбавлена можливості зареєструвати своє місце проживання за вказаною адресою.

Саме по собі посилання позивача на докази, які підтверджують фактичне проживання її разом з дітьми за вказаною адресою в м.Києві, не є підставою для скасування ухвали, оскільки положеннями ст. 28 ЦПК України передбачено право позивача на звернення з позовом про стягнення аліментів саме за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, а не за фактичним місцем проживання.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд до суду за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Поряд з цим слушними є доводи апеляційної скарги про те, що судом помилково зазначено суд, до територіальної юрисдикції якого відноситься селище Чорнухи Лубенського району Полтавської області, де зареєстрвоаний відповідач, а саме Лубенський міськрайонний суд Полтавської області замість Чорнухинського районного суду Полтавської області.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, ухвалу суду першої інстанції слід змінити та зазначити суд, до якого підлягає передачі справа, Чорнухинський районний суд Полтавської області.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 року змінити та зазначити про передачу справи на розгляд до Чорнухинського районного суду Полтавської області (Полтавська область, Лубенський район, селище Чорнухи, вул.Стовпова, 12).

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді