Провадження № 2/554/733/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.06.2024 року м. Полтава

Октябрський районний суд міста Полтави в складі:

головуючого судді Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання Литвин А.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про захист прав споживачів ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про захист прав споживачів.

Просив суд: зобов`язати Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства « Полтаватеплоенерго» заключити договір опалення лише місць загального користування підїзду N? 2 у будинку АДРЕСА_1 . Провести перерахунок за надання мені послуги невідповідної якості з листопада 2022р. по березень 2023 р. Демонтувати тепловий лічильник встановлений відповідачем у непристосованому і невідповідному приміщенні - підвалі будинку по АДРЕСА_1 і рахуючий тепло, що втрачається в не теплоізольованих підвалі і горищі. ???Стягнути з відповідача на мою користь завдану моральну шкоду у розмірі п?ятдесят тисяч гривень.

В обґрунтуванні позовних вказано про те що, позивач мешкає у кв. АДРЕСА_2 з серпня 2022р. щодня доглядаючи за татом, інвалідом 1 групи. На початку січня 2023р., після смерті батька, позивач повідомив відповідача, що я став власником квартири за вищевказаною адресою. Площа квартири становить 47, 3 кв.м. Це 3-й, останній поверх будинка. Однак, незважаючи на ці факти « Полтаватеплоенерго » не підписало і навіть не намагалося підписати / укласти договір на надання послуги. І по теперішній час надсилає рахунки на попереднього власника.

Мешкаючи у квартирі, з листопада 2022р. й до закінчення опалювального сезону у 2023р., позивач переконався, що у квартирі холодно внаслідок того , що температура води у трубах та батареях опалення низька (перед опалювальним сезоном 2022-2023рр. Тому позивач став звертатися до відповідача з листами повідомляючи про вказані факти та вимагаючи змусити його усунути порушення.

03.11 2022р. відповідач у будинку встановив лічильник обліку теплої води - вузол комерційного обліку теплової енергії. Підставою для цього зазначено звернення - лист одного з мешканців будинку ОСОБА_4 . Раніше ( 01.10.2016р.) у будинку встановлювали лічильник , але 27.01.2017р. на вимогу мешканців - демонтували. Останні встановили металеві двері з замком , припинивши доступ працівників відповідача. На переконання позивача лічильник встановлено всупереч вимог діючого законодавства

Звертаю увагу суду , що незважаючи на надання послуги неналежної якості ( тобто фактичне ненадання, адже не гаряча вода в системі опалення не обігріває приміщення ) відповідач направляв рахунки на оплату з якими погодитися неможливо. Доказом цього є наступне . Він визнав і кілька разів перераховував / зменшував розмір оплати.

У червні 2023р. позивач відмовився від його послуги - від опалення холодною водою - про що я листом від 25.06.2023р. повідомив Полтаватеплоенерго, В період липень - серпень 2023р. я від?єднався від централізованого опалення без порушення прав та інтересів відповідача й інших мешканців будинку.

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави відкрито спрощене позовне провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (36008, м.Полтава, вул.Комарова,2а) про захист прав споживачів.

До суду від представника відповідача надійшов відзив. В обгрунтуванні зазначено наступне: ОСОБА_5 є споживачем послуг з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_4 (особовий рахунок НОМЕР_1 ). Пунктом 6 т.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об?єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. За обліковими даними підприємства особовий рахунок НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_4 був відкритий на ОСОБА_6 .

В грудні 2022 до підприємства звернувся ОСОБА_2 (копія листа в матеріалах справи) та повідомив, що є власником квартири АДРЕСА_2 , однак заявник підтверджуючих документів не надав. Листом N?E-588-Р від 06.01.2023 (копія листа в матеріалах справи) підприємство проінформувало заявника, що не може ідентифікувати власника квартири та прохав надати документи, що підтверджують право власності. Однак вказаних документів ОСОБА_2 не надав.

Тому на підставі інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно, абонентською службою ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», в вересні 2023 року, було внесено зміни в обліку базу підприємства, відповідно до яких, особовий рахунок НОМЕР_1 відкрито на ОСОБА_2 , так як являється власником даної квартири ще з 05.08.2022 року . Отже, в розумінні п.6 ч. 1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послу-ги» ОСОБА_2 є споживачем послуг з постачання теплової енергії за адресою : АДРЕСА_4 . На підставі вищевикладеного слідує, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов?язання укладення Договору на опалення місць загального користування, оскільки є чинним індивідуальний Договір приєднання з постачання теплової енергії від 01.12.2022. Щодо відключення від мереж централізованого опалення квартири АДРЕСА_2 слід зазначити наступне: матеріали справи не містять даних, що відповідач звертався до Міжвідомчої комісії з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП при виконавчому комітеті Полтавської міської ради для надання дозволу на відключення квартири АДРЕСА_2 від мереж ЦО і ГВП та встановлення індивідуального опалення. Також матеріали не містять даних, що відповідач зверталася до ПОКВПТГ «Полтавагеплоенерго» для отримання технічних умов та розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП. Таким чином, позивачем не було дотримано визначений законом порядок відключення від мереж централізованого опалення. Таким чином, відповідно до діючого на сьогодні Порядку підприємство не має пов- новажень на прийняття рішення про надання дозволу по відхлюченню від мереж. Враховуючи викладене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що квартиру відключено від централізованого опалення у вставленому законодавством порядку, тому вказане відключення від мережі централізованого опалення є самовільним, та не є шідставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов?язків щодо сплати за надану теплову енергію. Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання зобов`язань щодо надання послуг ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», за які відповідач зобов?язаний здійснити розрахунок.

Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення позивача, представників позивача і відповідача, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні вимог позову з наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються нормами цивільного законодавства та, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст.77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Частиною 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 05.08.2022 є власником квартири АДРЕСА_2 (особовий рахунок НОМЕР_1 ).

За обліковими даними підприємства особовий рахунок НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_4 був відкритий на ОСОБА_6 .

В грудні 2022 до підприємства звернувся ОСОБА_2 та повідомив, що є власником квартири АДРЕСА_2 , однак заявник підтверджуючих документів не надав.

Листом №Е-588-Р від 06.01.2023 підприємство проінформувало заявника, що не може ідентифікувати власника квартири та прохало надати документи, що підтверджують право власності. Однак вказаних документів ОСОБА_2 не надав.

Тому на підставі інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно, абонентською службою ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», було внесено зміни в обліку базу підприємства, відповідно до яких, особовий рахунок НОМЕР_1 відкрито на ОСОБА_2 , так як являється власником даної квартири ще з серпня 2022 року .

Отже, в розумінні п.6 ч. 1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ОСОБА_2 є споживачем послуг з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_4 .

Пунктом 6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон) надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 Закону.

За приписами статті 14 Закону за рішенням співвласників багатоквартирного будинку, прийнятим відповідно до закону, з виконавцем відповідної комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) укладається договір про надання комунальних послуг, а саме:

1) індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, що укладається кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно, за умови що співвласники прийняли рішення про вибір відповідної моделі організації договірних відносин та дійшли згоди з виконавцем комунальної послуги щодо розміру плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку;

2) колективний договір, що укладається від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою;

3) договір про надання комунальних послуг з колективним споживачем, що укладається з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір.

До дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, та/або досягнення згоди з виконавцем про розмір плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної комунальної послуги, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону.

За приписами статті 1 Закону споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

При цьому, відповідно до п.1 ч. 2 ст.7 цього Закону індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Іншого чинним законодавством не передбачено.

Відповідно до статті 13 Закону у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або на-дання послуг кожному, хто до неї звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підп-риємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в ціло-му. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З огляду на наведені вище норми чинного законодавства та зважаючи на те, що надання послуг з постачання теплової енергії підприємством «Полтаватеплоенерго» не припинено та здійснюється безперервно в опалювальний період, крім часу перерв, визначених ч.1 ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», свідчить про те, що позивач приєднався до умов індивідуального Договору приєднання, який на сьогодні є чинним.

Таким чином, 01 грудня 2022 року між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та ОСОБА_2 набув чинності новий публічний договір приєднання на послугу з постачання теплової енергії.Згідно платіжного доручення №00АВ-115264 від 26.01.2023, позивачем проведено оплату в сумі 8017,86 грн. з призначенням платежу за грудень 2022 року, чим підтверджується факт споживання послуг належної якості, що надаються підприємством в квартиру АДРЕСА_2 , та відповідно свідчать що позивач приєднався до умов індивідуального договору приєднання.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України).

На підставі вищевикладеного слідує, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання укладення Договору на опалення місць загального користування, оскільки є чинним індивідуальний Договір приєднання з постачання теплової енергії від 01.12.2022, укладений між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до п. 14 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою КМУ № 830 від 21 серпня 2019 року відокремлення (відключення) квартир та нежитлових приміщень від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води без дотримання встановленого Міністерством розвитку громад та територій України порядку не допускається.

Процедура відключення від мереж централізованого опалення регламентована Порядком відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води, який затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №169 від 26 липня 2019 року (далі - Порядок).

Порядком передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, мають право відокремити свою квартиру чи нежитлове приміщення від централізованого опалення та гарячого водопостачання у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена від централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Відключення окремих квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків відбувається після отримання рекомендацій постійно діючої комісії, створеної органом місцевого самоврядування.

Технічна можливість відключення приміщень житлового будинку від мереж централізованого опалення визначається технічними умовами, що надаються теплопостачальною організацією на підставі рішення комісії.

Але матеріали справи не містять даних, що відповідач звертався до Міжвідомчої комісії з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП при виконавчому комітеті Полтавської міської ради для надання дозволу на відключення квартири АДРЕСА_2 від мереж ЦО і ГВП та встановлення індивідуального опалення. Також матеріали не містять даних, що відповідач зверталася до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» для отримання технічних умов та розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП. Таким чином, позивачем не було дотримано визначений законом порядок відключення від мереж централізованого опалення.

Таким чином, відповідно до діючого на сьогодні Порядку ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» не має повноважень на прийняття рішення про надання дозволу по відключенню від мереж.

В порядку виконання пункту 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VII власник зобов`язаний додержуватися вимог житлового і містобудівного законодавства щодо проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення приміщень або їх частин. Статтею 41 Конституції визначено, що використування власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Оскільки системи централізованого опалення та постачання гарячої води є спільною власністю всіх власників приміщень у багатоквартирному будинку, то власник не має права самовільно змінювати ці системи та здійснювати відключення від відповідних мереж, оскільки переобладнання системи опалення, яка відноситься до інженерної системи будинку як цілісного майнового комплексу.

Виходячи з положень пункту 1.4.2 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарств України від 17 травня 2005 року, демонтажу квартирі приладів опалення є переобладнанням.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний дотримуватись вимог житлового та містобудівного законодавства щодо здійснення ремонту чи реконструкції приміщень або їх частин, не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг.

Враховуючи викладене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що квартиру відключено від централізованого опалення у вставленому законодавством порядку, тому вказане відключення від мережі централізованого опалення є самовільним, та не є підставою для звільнення позивача від відповідальності за невиконання обов`язків щодо сплати за надану теплову енергію.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання зобов`язань щодо надання послуг ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», за які споживач зобов`язаний здійснити розрахунок.

Така ж правова позиція висловлена Верховним судом України в постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1192цс15 та справі № 6-170цс15, які в силу частини 1 статті 417 ЦПК України є обов`язковою для судів.

При проведенні перевірки роботи системи опалення будинку фахівцями підприємства було виявлено, що мешканцями будинку, з метою економії, проводиться регулювання подачі теплоносія на будинок в бік зменшення, що, в свою чергу, є однією з причин зниження температурного режиму у квартирі позивача, про що підприємство неодноразово повідомляло споживача, копії листів додаються. Відповідальною особою за корегування витрати теплоносія на систему опалення згідно письмової заяви мешканців будинку є мешканець квартири АДРЕСА_5 , якому було проведено відповідний інструктаж. Також підприємством зафіксовано значне пошкодження термоізоляції на розподільчих трубопроводах будинкової системи теплопостачання, які прокладені на технічному поверсі та підвальних приміщеннях.

16.01.2023 та 01.03.2023 службою контролю та збутом теплової енергії ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» рекомендувало КП ЖЕО №2 провести роботи по відновленню належної роботи стояка опалення, що проходить через кв. АДРЕСА_2 , до якого підключено опалювальні прилади кухні та суміжної кімнати, функціонує із відхиленням. Про вжиті заходи необхідно було повідомити теплопостачальну організацію.(копії листів додаються)

Крім того, ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» інформувало в своїх листах, ОСОБА_2 , що запірно-регульована арматура, яка встановлена перед опалювальним приладом в житловій кімнаті, де фіксувалося зниження якості послуги з постачання теплової енергії, знаходиться в не робочому стані, що призводить до відхилень в роботі самого опалювального приладу та, як наслідок, зниження температури внутрішнього повітря в кімнаті. Тому підприємство, рекомендувало провести ревізію або замінити зазначену арматуру.

В своїй діяльності підприємство керується Порядком проведення перевірки відповідності якості надання деяких комунальних послуг та послуг з управляння багатоквартирним будинком параметрам, передбаченим Договором про надання відповідних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1145 від 27.12.2018 року.

Корегування обсягу теплової енергії на опалення приміщення не оснащеного приладом обліку у разі незабезпечення нормативної температури повітря в приміщенні здійснюється відповідно до положень розділу VIII Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 22 листопада 2018 року №315.

Перевірками, що проводились ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», в ході розгляду звернень позивача з питання зниження якості послуг з постачання теплової енергії, в січні , лютому та березні 2023 було зафіксовано температуру повітря в одній з кімнат площею 14,3 кв.м в квартирі АДРЕСА_2 , на рівні 17 град.С., у зв`язку з чим підприємством проведено перерахунокзгідно розділу VIII Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг за-твердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 22 листопада 2018 року №315.

Звернень позивача до підприємства з приводу неналежної якості послуг в листопаді та грудні 2022 ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» не підтвердило, даний факт також не підтвердив і сам позивач, належний і допустимих доказів не надав.

Згідно статтей 317, 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утриму-вати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Власни-кові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Отже, ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» проведено корегування нарахувань за послугу з постачання теплової енергії згідно актів перевірки якості послуг з постачання теплової енергії в квартирі АДРЕСА_2 , а тому вимога про зобов`язання підприємства проведення перерахунку за період з листопада 2022 року по березень 2023 року є необгрунтованою.

Щодо вимоги про демонтаж теплового лічильника в підвальному приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_1 слід зазначити наступне.

В розумінні пункту 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», який визначає засади забезпечення комерційного, у тому числі і розподільного, обліку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та забезпечення обліковою інформацією споживачів таких послуг, ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» виступає оператором зовнішніх мереж, на якого покладено обов`язок з оснащення комерційного обліку будівель. При цьому, відповідно до п. 4 цієї ж статті вузлом комерційного обліку, визначається вузол обліку, що забезпечує загальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом.

Згідно пункту 3 частини 3 статті 3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Порядком інформування оператором зовнішніх інженерних мереж власників (співвласників) будівлі про намір встановлення вузла комерційного обліку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 444 від 06.06.2018 встановлено, що оператор зовнішніх інженерних мереж не менш як за два місяці до встановлення вузлів комерційного обліку повідомляє власників (співвласників) будівлі про намір встановити такий вузол, вартість такого встановлення, розмір та порядок сплати передбаченого цим Законом внеску за встановлення вузла комерційного обліку.

При цьому, власник (співвласники) будівлі протягом двох місяців з дня отримання такого повідомлення має право повідомити оператору зовнішніх інженерних мереж (за своїм вибором) про:

- згоду на встановлення вузла комерційного обліку на запропонованих оператором зовнішніх інженерних мереж умовах;

- намір самостійно обладнати будівлю вузлами комерційного обліку у встановленому законодавством порядку.

У разі якщо протягом двох місяців з дати отримання повідомлення власник (співвласники) не надав згоду на встановлення вузла комерційного обліку на запропонованих оператором зовнішніх інженерних мереж умовах або не повідомив оператора зовнішніх інженерних мереж про намір самостійно обладнати будівлю вузлами комерційного обліку у встановленому законодавством порядку, а також у разі якщо власник (співвласники) повідомив про намір самостійно обладнати будівлю вузлами комерційного обліку у встановленому законодавством порядку, але не зробив цього протягом чотирьох місяців з дати повідомлення оператором про намір встановити вузли комерційного обліку, оснащення будівлі вузлами комерційного обліку здійснює оператор зовнішніх інженерних мереж.

Відповідно до абзацу 4 частини 3 статті 3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» у разі, якщо власник (співвласники) будівлі не дає згоди або створює перешкоди встановленню вузла комерційного обліку в місцях вводу зовнішніх інженерних мереж у будівлю, оператор зовнішніх інженерних мереж, до яких приєднана (приєднується) будівля, може вимагати встановлення судом сервітуту щодо частини будівлі, в/на якій обладнується вузол комерційного обліку для встановлення та обслуговування такого вузла обліку.

Згідно частини 1 статті 3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку здійснюється відповідно до проєктної документації з дотриманням будівельних норм і правил у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Процедура оснащення будівель вузлами комерційного обліку затверджено Наказом Мінрегіону №206 від 09.08.2018 «Про затвердження Порядку оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнаннями інженерних систем для забезпечення такого обліку». Відповідно до пункту 13 цього Порядку вузлами комерційного обліку обладнуються усі вводи зовнішніх інженерних мереж у житлових та нежитлових будівлях.

Оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку здійснюється відповідно до проектної документації з дотриманням будівельних норм і правил у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

При наданні послуг населенню, підприємство використовує внутрішньо-будинкові мережі житлових будинків, обслуговування яких здійснюється виконавцем послуг з утримання будинків, обслуговування яких здійснюється виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відповідно до рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради №68 від 04.04.2018 року такими виконавцями є підприємства та організації комунальної власності територіальної громади міста Полтави ( у даному випадку КП «ЖЕО №2»). Обслуговування внутрішньо-будинкових мереж включено до переліку послуг з утримання будинків та прибудинкових територій.

Пунктом 13 Порядку зазначено, що вузол комерційного обліку встановлюється на стороні споживача на межі майнової належності у точці приєднання (вводу) до зовнішніх інженерних мереж відповідних внутрішньо-будинкових інженерних систем будівлі, а в разі неможливості встановлення в іншому місці якомога ближче до точки приєднання. Вимоги до приміщення, у якому встановлюється вузол комерційного обліку визначені пунктом 14 вказаного вище Порядку та передбачає: наявність освітлення в приміщенні;захищеність від санкціонованого доступу; відповідність державним санітарним нормам (зокрема, відсутність комах, залишків тварин, витоків каналізаційних стоків, сторонніх предметів, які захаращують приміщення, сміття); захищеність від підтоплення;для лінії електроживлення приміщення наявність окремого автоматичного вимикача.

Виходячи з наведених норм, ані Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», ані Порядком оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнаннями інженерних систем для забезпечення такого обліку, не передбачають можливості відмови власників/співвласників від оснащення будівлі вузлом комерційного обліку.

З метою з дотримання Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та відповідно до п.7.2.43 Правил технічної експлуатації теплових установок і мереж, виконано на межі розподілу належності трубопроводів системи підприємства вузол комерційного обліку теплової енергії було прийнято на абонентський облік ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», що підтверджується актами про прийняття на абонентський облік теплової енергії житлового будинку по АДРЕСА_1 від 03.11.2022 року.

Зважаючи на визначені вимоги до приміщення, єдиним місцем, пристосованим до встановлення вузла комерційного обліку теплової енергії в багатоповерховому будинку по АДРЕСА_1 є тепловий ввід який знаходиться у технічному підвальному приміщенні даного житлового будинку, а тому вимоги щодо демонтування теплового лічильника є необгрунтованими. Крім того, чинні норми законодавства у сфері житлово-комунальних послуг не передбачають можливості відмови власників/співвласників від оснащення будівлі вузлом комерційного обліку.

Що стосується завданої моральної шкоди ОСОБА_2 з боку ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» варто зазначити наступне.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

За правилами передбаченими ст. ст. 16, 23 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Таким чином, тлумачення статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У пунктах 49-51 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зазначено, що: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Надання послуг з постачання теплової енергії та нарахування оплати за спожиті послуги є способами реалізації функцій і завдань, покладених на ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» статутом підприємства і нормативно-правовими актами, якими врегульовано правовідносини у сфері надання житлово-комунальних послуг, та спрямовані на виконання послуг, обумовлених договором.

Вимога позивача стягнути моральну шкоду з відповідача в розмірі 50 000 грн., не доведено, які саме фізичні і душевні страждання були ним перенесені, як змінився його уклад життя в зв`язку отриманням послуг з постачання теплової енергії, відсутні докази на підтвердження наявності фізичних чи душевних страждань та підстав вважати, що вони визнані саме діяльністю підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надав суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу тому, що йому було завдано моральну шкоду.

Позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями ПОКВТГ «Полтаватеплоенерго» та спричиненням ОСОБА_2 моральної шкоди у розумінні ст.23 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» є безпідставними та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, які є достовірними і достатніми для задоволення позовних вимог, тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Виходячи з викладеного суд надавши правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін.

Керуючись ст.ст. 15,76 ЦК України, 79,81,263,264 ЦПК України, ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про захист прав споживачів відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення складено 25.06.2024 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач- ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 .

Відповідач Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго», 36008, м. Полтава, вул. Комарова, 2а, .

Суддя М.О. Материнко