Номер провадження: 22-ц/813/1588/24
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бондар В.Я. 04 травня 2023 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2022 року АТ «Сенс Банк» звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 310990,80 грн. та інфляційних витрат у розмірі 1363729,85 грн., нарахованих за невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, також сплаченого судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами виникли кредитні правовідносини і рішенням Господарського районного суду м. Києва по справі №910/1711/20 від 17.09.2020 року було зафіксовано суму боргу у розмірі 3455453,33 грн. на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при асоціації Українських банків від 05.04.2022 року у справі №350/11, яка була стягнута з ОСОБА_1 . У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 три відсотки річних та інфляційні витрати за ст. 625 ЦК України, як особливу міру відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.05.2023 року позов АТ «Сенс Банк» було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» три відсотки річних у розмірі 310990,80 грн., інфляційні витрати у розмірі 1363729,85 грн., та суму сплаченого судового збору у розмірі 25120,81 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем визначена ціна позову у гривні в той час, як кредит отримувався в доларах та поверненню підлягав також в доларах. Так, розмір заборгованості було визначено у сумі 303992,95 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 24.04.2017 року складало 8175521,04 грн., тому при розрахунку 3% річних має братися сума у доларах, а не в гривнях. Інфляційні витрати можливо нарахувати лише на випадки прострочення грошового зобов`язання у гривнях. Крім того, рішення по справі №910/1711/20 не є преюдиційним для даної справи, оскільки ОСОБА_1 не брала участі у її розгляді.

Сторони про розгляд справи на 04.06.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_1

АТ «Сенс Банк» та його представник про розгляд справи 04.06.2024 року був сповіщений належним чином шляхом направлення судових повісток на офіційну електронну адресу.

Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 5 ст. 14 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.04.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №2008/36-19/60, згідно п.1.1.1 якого, надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 14 процентів річних та комісій в розмірі та в порядку визначеному цим Договором, в межах максимального ліміту заборгованості 320000 доларів США. Кінцевий термін повернення заборгованості - 23.04.2018 року (а.с.6-8).

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі №350/11 від 05.04.2011 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 3455453,33 грн. та третейський збір в сумі 25500 грн. (а.с.93-96).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.12.2011 року було відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 04.08.2011 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04.10.2011 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення постійно діючого Третейського суду при асоціації Українських банків № 350/11 від 05.04.2011 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.05.2012 року у справі №2604/8144/12 заяву ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на підставі рішення третейського суду було задоволено. Видано виконавчий лист на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 05.04.2011 року по справі № 350/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ

«Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 3455453,33 грн. та третейського збору у розмірі 25500,00 грн. (а.с.73-74).

АТ «Альфа Банк» є правонаступником всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» (а.с.16-19). АТ «Сенс Банк» є правонаступником всіх прав і зобов`язань АТ «Альфа Банк» (а.с.56-58).

За ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (такі висновки, зокрема, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18, від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Щодо заявлених вимог про стягнення 3 % річних.

Як вказувалось вище, Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі №350/11 від 05.04.2011 року із позичальника ОСОБА_1 достроково стягнута сума кредиту, що за умовами кредитного договору надавалась у іноземній валюті, та визначений судом розмір стягнення встановлений у еквіваленті до валюти кредиту. Наведеним рішенням не встановлювалось будь-яких змін щодо умов погодженого сторонами кредитного договору, а лише встановлювався обов`язок дострокового повернення кредиту, що свідчить про безспірність визначеної суми та можливість її примусового виконання.

При цьому, вимога щодо відповідальності позичальника за невиконання грошового зобов`язання 3% річних та інфляційні втрати кредитора відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у розрахунку позивача застосовані у період із 14.07.2019 року по 13.07.2022 року (а.с.9).

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16-ц, від 27.11.2019 року у справі № 340/385/17).

У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі 373/2054/16-ц).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором не припиняє грошового зобов`язання боржника та не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, кредитор має право на нарахування 3 % річних за весь час прострочення зобов`язання до моменту його фактичного виконання.

Боржник, як свідчать встановлені обставини справи, взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів за договором не виконала.

За наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для заявлення грошових вимог до боржника в частині 3 % річних, та стягнення такої суми.

Щодо позовних вимог в частині інфляційних втрат.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі №350/11 від 05.04.2011 року була визначена заборгованість ОСОБА_1 в національній валюті України гривні, шляхом стягнення з відповідачки суми боргу у розмірі 3455453,33 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Однак, Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом

Отже гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики), тобто таку саму суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

За ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таким чином, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас індексація не застосовується, а передбаченні ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати не нараховуються у разі прострочення зобов`язання, визначеного в іноземній валюті.

У даній справі боржником отримано кредит за договором в іноземній валюті - доларах США.

Тобто, предметом укладеного між сторонами договору кредиту є іноземна валюта, яку боржник зобов`язався повернути банку.

Водночас, заборгованість за договором кредиту на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків від 05.04.2011 року по справі № 350/11, була стягнута з боржника ОСОБА_1 в гривні, в сумі 3455453,33 грн., без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті.

Зазначене рішення суду набрало законної сили і на його виконання про стягнення боргу в гривнях був виданий відповідний виконавчий документ - виконавчий лист.

ЄСПЛ у рішенні від 28.10.1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» звертав увагу, що одним з найважливіших є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що у випадку, коли суд виніс рішення у справі, питання більше не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

Отже, кредитор, користуючись своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання, пред`явив позов про стягнення заборгованості за договором з боржника у гривнях, з урахуванням чого валютою такого зобов`язання з цієї дати стала національна валюта - гривня.

Враховуючи наведене, кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті - гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за ч. 2 ст. 625 ЦК України на нарахування інфляційних втрат на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання.

Близького за змістом висновку щодо права кредитора на нарахування індексу інфляції у разі визначення ним зобов`язання в національній валюті - гривні, дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року у справі № 340/385/17.

Такий висновок не суперечить та узгоджується з наведеними висновками Верховного Суду щодо права кредитора на нарахування інфляційних втрат, які полягають у тому, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного в національній валюті - гривні, оскільки відповідні висновки сформовані за інших фактичних обставин, ніж обставини справи, що переглядається, в якій незважаючи на укладення договору кредиту в іноземній валюті мало місце відступлення права вимоги до боржника за договором кредиту, стягнення з боржника за позовом кредитора заборгованості за кредитом та згодом часткове примусове виконання рішення суду відділом ДВС в національній валюті - гривні. Тому кредитор має право на нарахування індексу інфляції на зазначену прострочену заборгованість боржника.

На підставі викладеного, колегія суддів визнає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення заявлених кредитором вимог про стягнення нарахованих інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необґрунтованість заявлених забезпеченим кредитором кредиторських вимог до боржника в частині нарахованих інфляційних втрат є помилковими та таким, що не відповідають обставинам справи та нормам ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо права кредитора на нарахування інфляційних втрат за весь час прострочення виконання боржником грошового зобов`язання.

Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, заявленого представником ОСОБА_1 .

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29.01.2013 року).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що строк позовної давності АТ «Сенс Банк» не було пропущено, оскільки ОСОБА_1 не виконала свої грошові зобов`язання перед позивачем, і доказів зворотного матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.05.2023 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 21 червня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе