Справа № 442/7045/22 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/811/1365/24 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.В. Псярук

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Легеда Микола Миколайович, про визнання недійсним договору іпотеки та скасування заборони відчуження, -

В С Т А Н О В И В:

11.10.2022 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору іпотеки та скасування заборони на відчуження майна.

Позов обґрунтовував тим, що в провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області знаходилась цивільна справа №442/5699/21 за його позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_5 , ТзОВ «Маслоленд» про стягнення 295000 дол. США за договорами позики. В обґрунтування зазначеного позову він покликався на те, що 18.12.2013 позичив ОСОБА_1 кошти в розмірі 70000 доларів США, що підтверджується розпискою, згідно якої ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути кошти до 18.02.2014. Разом з тим, згідно зазначеної розписки передано у заставу нежитлове приміщення загальною площею 85,5 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . 18.01.2014 він повторно позичив ОСОБА_1 кошти в сумі 225000 дол.США, що підтверджується розпискою, згідно якої такі мали бути повернуті йому позичальником до 01.03.2014. Однак, ОСОБА_1 зобов`язання не виконала, отриманих від нього ( ОСОБА_3 ) коштів не повернула. 02.09.2021 в ході розгляду справи №442/5699/21 про стягнення з ОСОБА_1 боргу ним подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 , а саме нежитлове приміщення загальною площею, 14,6 кв.м, торгове приміщення № 90 торгової будівлі XII блоку «Б» літ. «Д-1», яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер №:02:002:0099, загальною площею 0,12 га, яка знаходиться за адресою Львівська область, Дрогобицький район, село Лішня, з метою виконання рішення суду в майбутньому в разі задоволення позовних вимог позивача. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.09.2021 зазначену заяву про забезпечення позову повернуто позивачу, однак постановою Львівського апеляційного суду від 29.12.2021 зазначену ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. В подальшому, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09.02.2022 у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 27.06.2022 зазначене рішення суду скасовано та ухвалено нову постанову, якою стягнуто з ОСОБА_1 в його користь кошти в розмірі 295000 дол. США та судові витрати. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18.02.2022 відмовлено у задоволенні поданої ним 02.09.2021 заяви про забезпечення позову, оскільки матеріали справи з суду апеляційної інстанції повернулись після ухвалення рішення у справі, а тому підстави для задоволення заяви про забезпечення позову були відсутні. У ході виконання постанови Львівського апеляційного суду від 27.06.2022, якою стягнуто з ОСОБА_1 в користь позивача кошти за договором позики та судові витрати встановлено, що 30.06.2022 ОСОБА_1 уклала договір іпотеки на майно, яке було предметом заяви про забезпечення позову від 02.09.2021 у цивільній справі №442/5699/21 про стягнення коштів за договором позики. При цьому, зазначений договір іпотеки укладено 30.06.2022, тобто після винесення Львівським апеляційним судом 27.06.2022 постанови, якою з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 стягнуто кошти за договорами позики. Враховуючи зазначені обставини вважав, що відповідачем вчинено дії для уникнення сплати боргу, а тому просив визнати недійсним договір іпотеки від 30.06.2022, зареєстрований в реєстрі за №508, предметом якого є нежитлове приміщення (торгове приміщення) № НОМЕР_1 , розташоване за адресою АДРЕСА_1 , торгової будівлі XII блоку «Б» літ. «Д-1», загальною площею 14,6 кв.м, та земельна ділянка площею 0,1200 га, розташована за адресою Львівська область, Дрогобицький район, село Лішня; кадастровий номер :02:002:0099; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), який укладений між ОСОБА_1 (ідентифікаційний код № НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 (ідентифікаційний код № НОМЕР_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою Миколою Миколайовичем, та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про іпотеку - №47210168, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 14:21:36, номер запису про обтяження - №47209990, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 13:58:19; номер запису про іпотеку - № 47209765, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 13:49:09, номер запису про обтяження - № 47209235, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 12:49:36, а також скасувати заборону на нерухоме майно та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про обтяження - №47209990, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 13:58:19 на нежитлове приміщення (торгове приміщення) № НОМЕР_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , торгової будівлі XII блоку «Б» літ. «Д-1», загальною площею 14,6 кв.м, та номер запису про обтяження - №47209235, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 12:49:36 на земельну ділянку площею 0,1200 га, що розташована за адресою Львівська область, Дрогобицький район, село Лішня; кадастровий номер :02:002:0099; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які внесені приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легеда Миколою Миколайовичем на підставі договору іпотеки від 30.06.2022, серія та номер 508.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Легеда Микола Миколайович, про визнання недійсним договору іпотеки та скасування заборони відчуження задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 30.06.2022, зареєстрований в реєстрі за №508, предметом якого є нежитлове приміщення (торгове приміщення) АДРЕСА_2 , торгової будівлі XII блоку «Б» літ. «Д-1», загальною площею 14,6 кв.м., та земельна ділянка площею 0,1200 га, розташована за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, село Лішня; кадастровий номер :02:002:0099; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), який укладений між ОСОБА_1 (ідентифікаційний код № НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 (ідентифікаційний код № НОМЕР_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою Миколою Миколайовичем, та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про іпотеку - №47210168, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 14:21:36, номер запису про обтяження - №47209990, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 13:58:19; номер запису про іпотеку - № 47209765, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 13:49:09, номер запису про обтяження - № 47209235, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 12:49:36.

Скасовано заборону на нерухоме майно та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про обтяження - №47209990, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 13:58:19 на нежитлове приміщення (торгове приміщення) № НОМЕР_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , торгової будівлі XII блоку «Б» літ. «Д-1», загальною площею 14,6 кв.м., та номер запису про обтяження - №47209235, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 12:49:36 на земельну ділянку площею 0,1200 га, що розташована за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, село Лішня; кадастровий номер :02:002:0099; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які внесені приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легеда Миколою Миколайовичем на підставі договору іпотеки від 30.06.2022, серія та номер 508.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 по 992,40 грн (з кожного) сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивач у позовній заяві не навів доказів на підтвердження того, шо оспорюваний договір іпотеки укладено сторонами без настання для них відповідних правових наслідків. При цьому, матеріалами справи встановлено, що відповідач отримала від ОСОБА_4 кошти, які не могла повернути вчасно, у зв`язку з чим виникла необхідність забезпечити вимоги позикодавця шляхом укладення договору іпотеки.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та, обґрунтовуючи оскаржуване рішення, помилково виходив з того, що вчиняючи правочин (30.06.2022 року) ОСОБА_1 знала, що ОСОБА_3 у вересні 2022 року звернеться з апеляційною скаргою у справі № 442/5699/21 на ухвалу про відмову у забезпечення позову від 18.02.2022 року і апеляційний суд 10 листопада 2022 року ухвалить постанову про задоволення заяви про забезпечення позову. Разом з тим, суд не врахував, що ОСОБА_1 на час вчинення договору іпотеки не могла знати про події, які мали відбутися в майбутньому. Коли вчинявся правочин не було накладено жодних арештів на майно, яке передавалося у іпотеку. При укладенні договору іпотеки, як і ОСОБА_1 так і ОСОБА_4 бажали реального настання наслідків укладення такого договору. Зазначив, що ОСОБА_1 потребувала коштів ще 07.09.2020 року, коли пробувала продати наявне у нею майно ОСОБА_6 , однак у зв`язку зі зверненням ОСОБА_3 з безпідставним та необґрунтованим позовом та заявою про забезпечення позову їй не вдалося відчужити майно (справа 442/3129/22 про стягнення з ОСОБА_3 упущеної вигоди). Тобто задум залучити кошти, використавши майно, яке перебувало у її власності виник ще задовго до ініціювання ОСОБА_3 справи 442/5699/21, а саме 07 вересня 2020 року. Крім того, на даний час нема жодного рішення суду, яким би було встановлено недійсність договору позики від 30 червня 2022 року. Відносно того, що ОСОБА_4 не звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, то таку вимогу іпотекодержатель вправі заявити протягом 3-річного терміну від настання строку виконання основного зобов`язання, тобто до 30.06.2025 року. При цьому, саме іпотекодавець визначає коли та чи звертати йому стягнення на іпотечне майно, оскільки це є його правом, а не обов`язком.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 проти скарги заперечив.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Договір діє до виконання іпотекодавцем основного зобов`язання чи настання одного з випадків, передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

Згідно ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи відповідність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15 (провадження № 61-31599св18) дійшов правового висновку про те, що згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі №922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 зазначив, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Судом встановлено, що 18 грудня 2013 року ОСОБА_3 позичив відповідачці ОСОБА_1 кошти в розмірі 70 тис. доларів США, що підтверджується власноручно написаною нею розпискою, згідно якої ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути позикодавцю кошти до 18 лютого 2014 року.

18 січня 2014 року ОСОБА_3 повторно позичив ОСОБА_1 кошти в сумі 225 тис. доларів США, що підтверджується розпискою, згідно якої позика мала бути повернута позичальником до 01.03.2014 року.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за договорами позики, у липні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з позичальника в його користь кошти в розмірі 295 000 (двісті дев`яносто п`ять тисяч доларів) США (справа № 442/5699/21).

У вересні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову у справі № 442/5699/21, в якій просив накласти арешт на нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106), загальна площа, 14.6 кв.м, торгове приміщення № 90 торгової будівлі XII блоку «Б» літ. «Д-1», яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 (ідентифікаціний номер НОМЕР_2 ); земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0009, загальною площею 0,12 га, яка знаходиться за адресою Львівська обл., Дрогобицький р-н, с. Лішня, яка належить ОСОБА_1 (ідентифікаціний номер НОМЕР_2 ).

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 вересня 2021 року заяву ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову повернуто заявнику, однак постановою Львівського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року зазначену ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановою Львівського апеляційного суду від 27.06.2022 рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09.02.2022 у справі №442/5699/21 про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 295 000 (двісті дев`яносто п?ять тисяч) доларів США, що станом на 27.06.2022 становить 8 628 750 грн та 28477,15 грн судових витрат.

Постановою Верховного суду від 24.05.2023 постанову Львівського апеляційного суду від 27.06.2022 змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті постанову Львівського апеляційного суду від 27.06.2022 залишено без змін.

При цьому, ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18.02.2022 у справі №442/5699/21 у задоволенні заяви ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 10.11.2022 у справі №442/5699/21 ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18.02.2022 скасовано та постановлено нову ухвалу, якою заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 106), загальна площа, 14.6 кв.м, торгове приміщення №90 торгової будівлі XII блоку «Б» літ. «Д-1», яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0099, загальною площею 0,12 га, яка знаходиться за адресою Львівська обл., Дрогобицький р-н, с. Лішня.

Встановлено, що 30.06.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_1 отримала від позикодавця у власність грошові кошти в сумі 1000000 грн, яка на день передачі коштів відповідає сумі, еквівалентній 34183 дол. США за офіційним курсом НБУ. Передачу грошових коштів здійснено при підписанні цього договору (пункт 1 договору). Сторони за договором домовилися про те, що договір є безпроцентним, повернення грошових коштів має бути здійснено до 30.07.2022. Зареєстрований в реєстрі за №507.

30.06.2022 між ОСОБА_4 (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, згідно якого позичальник зобов?язувався повернути позикодавцю позичені грошові кошти в сумі 1000000 (один мільйон) гривень 00 копійок, яка на день передачі грошових коштів відповідає сумі, еквівалентній 34183 (тридцять чотири тисячі сто вісімдесят три) долара США за офіційним курсом Національного Банку України, в термін до 30.07.2022 на умовах, передбачених договором позики, а також, у випадках, передбачених договором позики, сплатити штрафні санкції та виконати інші умови щодо відшкодування іпотекодержателю всіх можливих збитків, понесених ним внаслідок невиконання чи неналежного виконання умов договору позики іпотекодавцем. В забезпечення виконання зобов?язань за договором позики іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме земельну ділянку площею 0,1200 (нуль цілих одна тисяча двісті десятитисячних) га, що розташована за адресою: Львівська обл., Дрогобицький р-н, с. Лішня; кадастровий номер: :02:002:0099; цільове призначення: для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та нежитлове приміщення (торгове приміщення) № 90 (дев?яносто), розташоване за адресою АДРЕСА_1 (сто двадцять вісім дріб один), торгової будівлі XII блоку «Б» літ. «Д-1», загальною площею 14,6 (чотирнадцять цілих шість десятих) кв.м. Сторони оцінили предмет іпотеки в сумі 1000000 грн, яка на день передачі грошових коштів відповідає сумі, еквівалентній 34 183 (тридцять чотири тисячі сто вісімдесят три) долара США за офіційним курсом Національного Банку України. Оцінка предмета іпотеки проведена за згодою сторін з урахуванням ринкових цін та обсягу можливих витрат, пов`язаних з його реалізацією (п.п.1.1, 1.2, 2.1 договору іпотеки) .

Зобов?язання, забезпечене предметом іпотеки, вважається виконаним у повному обсязі, якщо іпотекодавцем фактично повернута позика, сплачені проценти відповідно до основного договору, можливі неустойки (пеня) та витрати, пов?язані з виконанням зобов?язань за основним договором, та виконані інші зобов?язання, що випливають з основного договору. У разі порушення основного зобов?язання або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов?язань, вимога про виконання порушеного зобов?язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, він вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

У разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем в термін до 30 липня 2022 року зобов`язання за основним договором, сторони домовилися про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку», у тому числі й шляхом вчинення виконавчого напису з покладенням обов?язку оплати нотаріальних дій на іпотекодавця.

За домовленістю сторін, у разі невиконання іпотекодавцем зобов?язання за основним договором до 30 липня 2022 року, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов?язання за основним договором у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», та зареєструвати право власності на предмет іпотеки за собою. В такому випадку цей договір виступає правовстановлюючим документом та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. У разі переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки права і вимоги інших осіб на це нерухоме майно, зареєстровані у встановленому законом порядку, залишаються дійсними. Іпотекодержатель несе відповідальність за задоволення прав чи вимог інших осіб на предмет іпотеки, які мають вищий пріоритет. Задоволення прав чи вимог осіб з нижчим пріоритетом здійснюється у межах перевищення вартості нерухомого майна, визначеної шляхом його оцінки, після задоволення прав чи вимог, які мають вищий пріоритет, над розміром забезпеченої цим договором вимоги іпотекодержателя ( п.5.1 - 5.4 договору іпотеки).

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 30.06.2022 щодо зазначеної вище земельної ділянки та нежитлового приміщення 30.06.2022 зареєстровано записи про іпотеку 47209765 та 47210168 відповідно на підставі договору іпотеки №508, виданого 30.06.2022.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 30.06.2022 зареєстровані такі обтяження: номер запису про обтяження - №47209990, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 на нежитлове приміщення (торгове приміщення) № НОМЕР_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , торгової будівлі XII блоку «Б» літ. «Д-1», загальною площею 14,6 кв.м, та номер запису про обтяження - №47209235, дата, час державної реєстрації: 30.06.2022 на земельну ділянку площею 0,1200 га, що розташована за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, село Лішня; кадастровий номер :02:002:0099; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які внесені приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легеда Миколою Миколайовичем на підставі договору іпотеки від 30.06.2022, серія та номер 508.

Встановлено, що грошові кошти за договором позики від 30.06.2022 ОСОБА_1 ОСОБА_4 не повернула, а відтак згідно умов оспорюваного договору іпотеки ОСОБА_4 набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за основним договором та право на реєстрацію права власності на предмет іпотеки за собою.

Однак, з жодних перелічених дій ОСОБА_4 не вчинив.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки від 30.06.2022 та скасування заборони на відчуження майна, ОСОБА_3 посилався на те, що оспорюваний правочин (договір іпотеки) вчинений відповідачем без дійсних намірів створення правових наслідків з метою уникнення можливості задоволити вимоги позикодавця ОСОБА_3 до позичальника ОСОБА_1 за рахунок наявного в неї майна.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , знаючи про те, що у вересні 2022 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на ухвалу суду Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області про відмову в задоволенні його заяви про вжиття заходів забезпечення, а саме, накладення арешту на спірне майно, що передане ОСОБА_1 в іпотеку ОСОБА_4 від 18.02.2022, 30.06.2022, маючи грошові зобов`язання перед позивачем, що встановлено постановою Львівського апеляційного суду від 27.06.2022, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно позикодавця ОСОБА_3 , укладаючи оспорюваний договір іпотеки ймовірно направлений на недопущення звернення стягнення на її майно. При цьому, суд враховував наявність судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 грошових коштів, а також обставини укладення оспорюваного договору іпотеки, зокрема обізнаність ОСОБА_1 про наявність судового рішення про стягнення з неї заборгованості за договорами позики, що свідчить про фраудаторність оспорюваного договору, оскільки такий вчинено на шкоду позичальника ОСОБА_3 . Враховуючи, що оспорюваний договір іпотеки, укладений між відповідачами, спрямований на приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання такого договору недійсним, а також скасування заборон на нерухоме майно та вилучення записів про обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно як похідних позовних вимог.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи, якими встановлено, що учасники цивільних відносин (сторони договору іпотеки від 30.06.2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір іпотеки) використовувався учасниками для ухилення від повернення боргу ОСОБА_3 за рішенням суду, яке набрало законної сили, у справі №442/5699/21 за рахунок майна боржника.

За таких обставин, оцінивши дії відповідачів, спрямовані на невиконання рішення суду про повернення боргу, як недобросовісні, колегія суддів дійшла висновку, що такі дії спрямовані на порушення прав та законних інтересів ОСОБА_3 та ухилення ОСОБА_1 від повернення боргу за рішенням суду, що набрало законної сили, за рахунок наявного у неї майна.

Зазначене також свідчить про наявність обставин, визначених ч. 2 ст. 13 ЦК України, а саме наявність неправомірної мети та недобросовісної поведінки, що позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання їм захисту судом.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2024 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді Я.А. Левик

М.М. Шандра