справа № 758/6963/23 головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року про вжиття заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах сім`ї та дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах сім`ї та дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір`ю,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом визначення часу спілкування малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_3 у будні дні щопонеділка, щосереди та щоп`ятниці з 14 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., до ухвалення судом рішення по справі, та зобов`язання матері ОСОБА_1 передавати малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його батькові, ОСОБА_3 за місцем навчання дитини у Закладі дошкільної освіти № 441 у Варшаві, який розташований за адресою: місто Варшава, вулиця Войцеховського буд. 13 , згідно визначеного судом часу спілкування.

Заява обґрунтована тим, що між сторонами існує спір про визначення місця проживання їхньої спільної дитини - ОСОБА_4 , який на даний час проживає разом із матір`ю - ОСОБА_1 у місті Варшаві, Республіка Польща. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому, починаючи з січня 2023 року мати дитини повністю усунула батька від виховання та спілкування з сином, без згоди батька змінила місце проживання дитини, на всі прохання батька побачити дитину мати реагує дуже агресивно, не відповідає на дзвінки, не надає інформацію про місцезнаходження дитини, не забезпечує дитині здобуття дошкільної освіти, а коли батько приїздить нібито за місцем проживання дитини - не відчиняє двері, що може свідчити про недобросовісність у наданні інформації про місце проживання дитини. Така поведінка матері негативно впливає на розвиток дитини і на стосунки та контакт із батьком. У даний час стороні позивача достеменно не відоме місце перебування відповідача та дитини. Звернення до правоохоронних органів та до Служб у справ дітей не дали належного результату, а відтак, захист можливий лише у судовому порядку.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Визначено час спілкування малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_3 у будні дні щопонеділка, щосереди та щоп`ятниці з 14 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. до ухвалення судом рішення по справі.Зобов`язано матір ОСОБА_1 передавати малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його батькові ОСОБА_3 за місцем навчання дитини у Закладі дошкільної освіти № 441 у місті Варшаві, який розташований за адресою: Республіка Польща, місто Варшава, вулиця Войцеховського, буд. 13 , згідно визначеного судом часу спілкування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та ухвалити постанову, якою у задоволені заяви відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції прийняв рішення за результатом розгляду заяви про забезпечення позову виключно за рахунок тверджень описаних у заяві про забезпечення позову представником ОСОБА_3 , адвокатом Кухаренко Ольгою Володимирівною, при цьому зазначені твердження не підкріплені жодними належними та допустимими доказами, більш того вказані твердженні спростовуються доказами, що наявні у матеріалах справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , зазначає, що суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права на які вказує відповідач, повно та всебічно дослідив обставини справи та постановив законну та обґрунтовану ухвалу, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Подільського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року без змін.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені заходи забезпечення позову є співмірними з позовними вимогами, відтак задоволення заяви буде відповідати вимогам закону, забезпечить можливість виконання рішення суду у разі задоволення позову та не буде обмежувати права відповідача.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Виходячи з аналізу змісту норм глави 10 ЦПК України «Забезпечення позову» та правової природи заходів забезпечення позову, вони мають такі основні ознаки: 1) заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер захисту прав; 2) судове рішення про забезпечення позову не є остаточним рішенням про суті справи; 3) заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Згідно із пунктом 3 частини першої ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст.157 СК України. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша - третя ст.157 СК України).

Відповідно до частин першої та другої ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У ст. 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною третьою ст.9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року в справі №760/15413/19, від 17 травня 2021 року в справі №761/25101/20, від 15 вересня 2021 року в справі №752/6099/20.

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що батько дитини - ОСОБА_3 , який на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини не із своєї волі проживає окремо від сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , також має право на особисте спілкування з сином, а мати дитини - ОСОБА_1 не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, оскільки таке спілкування не несе негативного впливу на нормальний розвиток сина ОСОБА_4 , а буде відбуватися в якнайкращих інтересах дитини (забезпечувати збереження зв`язку із рідним батьком, який створює та забезпечує для сина безпечне та стійке середовище, яке не є неблагополучним).

Позбавлення батька з січня 2023 року будь-якої можливості контактувати з його сином виключає за своєю суттю будь-які шанси на відновлення належного емоційного контакту між сином та батьком, покращення психоемоційного характеру їх відносин. Висновок психолога Мазовецького центру нейропсихіатрії ОСОБА_6 , сам по собі не виключає можливість контакту дитини з батьком, оскільки суть забезпечення контакту і зводиться до спроби усунути відповідні недоліки. Натомість ці висновки психологічного обстеження можуть бути аргументами для вирішення судом відповідного спору по суті з точки зору визначення того, з ким з батьків дитині краще проживати.

Разом із тим, здоровий психоемоційний характер стосунків дитини з обома батьками, незалежно від їх сімейного статусу та місця проживання, емоційний контакт із обома батьками і є найкращим інтересом дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року в справі за заявою «Хант проти України» («HANT v. UKRAINЕ»), № 31111/04, §54).

Установивши наявність обставин, які позбавляють батька можливості спілкуватися з сином, з урахуванням права батька на особисте спілкування з дитиною та відсутності обставин, які обмежують право на таке спілкування, суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом визначення часу спілкування дитини із рідним батьком у будні дні щопонеділка, щосереди та щоп`ятниці з 14 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., зобов`язавши матір дитини передавати малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його батькові ОСОБА_3 за місцем навчання дитини у Закладі дошкільної освіти № 441 у місті Варшаві, який розташований за адресою: Республіка Польща, місто Варшава, вулиця Войцеховського, буд. 13 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заходи забезпечення позову є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог та фактично підміняють заявлення іншого позову щодо участі у вихованні дитини є безпідставними з огляду на необхідність для дитини продовжити навчання у звичному для неї місці у встановлений час.

Відповідно до усталеної практики Верхового Суду при вирішенні питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду відповідного спору по суті та не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Оскільки заходи забезпечення згідно зі ст.158 ЦПК України носять тимчасовий характер, а також можуть змінюватися відповідно до ст.156 ЦПК України, то їх запровадження не означає їх імперативну реалізацію без врахування об`єктивних обставин, зокрема, реальних результатів відповідного спілкування дитини з батьком з метою встановлення емоційного контакту та покращення психоемоційного характеру їх відносин. Отже, за наявності ознак невідповідності застосованого заходу забезпечення позову інтересам дитини він може бути змінений або скасований.

Отже, суд першої інстанції прав ОСОБА_1 не порушив, оскільки забезпечення позову є процесуальною дією тимчасового характеру, а не вирішенням позову по суті спору, як помилково зазначено в апеляційній скарзі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали про забезпечення позову у справі, спір у якій виник із сімейних правовідносин, колегія суддів апеляційного суду також враховує, що між батьками дитини склалися стосунки, які наразі позбавляють можливості батька спілкуватися з сином.

Позбавлення ж батька можливості контактувати з його малолітнім сином виключає за своєю суттю будь-які шанси на відновлення належного емоційного контакту між дитиною та ним, покращення психоемоційного характеру їх відносин. Разом з тим, здоровий психоемоційний характер стосунків дитини з обома батьками, незалежно від їх сімейного статусу та місця проживання, емоційний контакт з обома батьками відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Схожі за змістом правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 04 квітня 2018 року в справі №344/16653/16 і від 31 серпня 2022 року в справі № 545/3933/21.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи та гуртуються на переоцінці доказів, що не дає підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання про забезпечення позову.

Доводи відповідача та його представника, висловлені в судовому засіданні суду апеляційної інстанції в частині, що відповідач та малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в даний час постійно проживають в Україні, а саме в м. Гребінка, Полтавської області, апеляційний суд вважає не обґрунтованими, оскільки зазначені обставини не існували на момент постановлення оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції їх не досліджував і їм оцінки не надавав.

У відповідності до вимог ч. 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Подана апеляційна скарга не містить доводів в частині проживання дитини в Україні. При цьому судом апеляційної інстанції не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, які б надавали суду право вийти за межі доводів апеляційної скарги.

За наявності до того відповідних підстав, вказані доводи відповідача можуть бути перевірені судом першої інстанції в межах її звернення до суду першої інстанції в порядку визначеному ст. 152 ЦПК України, за умови, що відповідач буде вважати за необхідне подати таку заяву.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.