КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/5122/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6732/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сіваченка Володимира Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року у складі судді Слободянюк А.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя , у якому просив:

- визнати спільним майном подружжя кв. АДРЕСА_1 ;

- припинити право спільної сумісної власності сторін на кв. АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності позивача ОСОБА_1 на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності відповідача ОСОБА_2 на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 ;

- визнати спільним майном подружжя транспортний засіб марки TOYOTA RAV4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- припинити право спільної сумісної власності сторін на транспортний засіб марки TOYOTA RAV4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- визнати право особистої приватної власності відповідача ОСОБА_2 на транспортний засіб марки TOYOTA RAV4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошову компенсацію за частку ринкової власності транспортного засобу марки TOYOTA RAV4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 182 843 грн. Судові витрати покласти на відповідачку.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 жовтня 2012 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва 06 березня 2023 року.

За час перебування у шлюбі сторони спільно придбали автомобіль (Універсал-В) TOYOTA RAV4, випуск 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Автомобіль придбано у 2018 році за сімейні кошти для задоволення сімейних потреб. Також у 2020 році сторони спільно придбали кв. АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що квартира придбана за рахунок спільних сімейних заощаджень. Позивач, посилаючись на положення ст. 60, 70 Сімейного Кодексу (далі - СК) України, ст.ст. 183, 364 Цивільного Кодексу (далі - ЦК) України, просить позов задовольнити.

У травні 2023 року відповідачка ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , в якій просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на кв. АДРЕСА_1 та на автомобіль (Універсал-В) TOYOTA RAV4, випуск 2007 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , покласти на ОСОБА_1 судові витрати.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 2012 року ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано за рішенням суду у 2023 році. За період шлюбу ОСОБА_1 фактично не працював, не займався веденням домашнього господарства, не мав доходу для забезпечення сім`ї. Натомість позивачка за зустрічним позовом весь час перебування у шлюбі працювала, отримувала стабільний дохід у ТОВ «Клініка репродуктивної медицини», який за 10 років становив більше 1 000 грн.

Вказує на безпідставність посилання ОСОБА_1 на придбання спірного майна за спільні сімейні кошти, оскільки останнім не надано жодного доказу, що він мав дохід та щось вносив у сімейний бюджет. Спірна квартира була придбана за подаровані кошти у сумі 65 000,00 дол. США матері ОСОБА_2 - ОСОБА_4 від продажу її квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Спірний автомобіль також було придбано за особисті кошти ОСОБА_2 , а також кошти від продажу іншого автомобіля DAEWOO MATIZ, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який ОСОБА_2 придбала у 2008 році ще до укладення шлюбу з ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

- визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000;

- визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 7568/10000 частки автомобіля марки TOYOTA RAV4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

- визнано право особистої приватної власності ОСОБА_2 на автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 138 375 грн 58 коп, як грошова компенсація вартості 3784/10000 частки автомобіля марки TOYOTA RAV4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 6 106 грн 10 коп. У решті позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу, відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Сіваченко В.В. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині вирішення вимог про поділ квартири, просить частково скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності шляхом визнання спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 ; припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції помилково встановив обставину купівлі частини спірного нерухомого майна за кошти, які належали відповідачці за первісним позовом особисто.

Вказує, що ані в заявах по суті справи, ані в поясненнях учасників справи. їхніх представників, не визнавалась обставина ОСОБА_1 щодо того, що половину вартості спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 сплатила за кошти які була надані їй родичами - матір'ю ОСОБА_4 .

Посилається на те, що за твердженням свідків ОСОБА_4 , та ОСОБА_7 такої події, як передача грошових коштів від ОСОБА_4 до ОСОБА_2 не було, оскільки зазначені свідки вказували на те, що грошові кошти передавала не ОСОБА_4 , а ОСОБА_8 . При цьому ОСОБА_4 взагалі не торкалась грошових коштів і не може стверджувати, що саме передавалось ОСОБА_2 . І чи передавалось взагалі.

Зазначає, що таким чином висновок суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_1 визнав обставину, що половина спірної квартири була куплена за рахунок грошових коштів переданих від ОСОБА_4 до ОСОБА_2 є помилковим і не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 не тільки не визнавав вказану обставину, алей й заперечував проти цього.

Крім того, обставину щодо придбання половини спірної квартири за грошові кошти передані від ОСОБА_4 до ОСОБА_2 не визнали ані позивач, який наполягав і доводив суду, що спірна квартира була куплена за грошові кошти із сімейного бюджету, ані відповідач, яка наполягала і доводила суду, що спірна квартира була повністю куплена за її особисті грошові кошти, в зв`язку з чим заявила зустрічний позов про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю.

Вважає, що спірний автомобіль є особистою приватною власністю позивача, в зв`язку з тим, що оформлений під час шлюбу на позивача, а також в зв`язку з тим, що 27 січня 2018 року, в день купівлі спірного автомобіля марки ТОYОТА RAV4, рік випуску 2007, позивач продала транспортний засіб ДЕО МАТІЗ, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який було придбано позивачкою до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .

Вказано, що спірна квартира була куплена за рахунок спільного сімейного бюджету, а саме грошові кошти у розмірі 37 500 дол. США надав ОСОБА_1 , іншу частину грошових коштів забезпечила його колишня дружина ОСОБА_2 . Грошові кошти у розмірі 27 500 дол. США збирались по частинам протягом декількох років і перебували у сімейному бюджеті. Пізніше були використані ОСОБА_2 під час купівлі спірної квартири.

Посилається на те, що сторони вирішили оформити квартиру на ОСОБА_2 тільки по тій причині, що вона як і з купівлею машини наполягала щоб запис про право власності був на неї, а також по тій причині, що ОСОБА_1 усвідомлював, що спірна квартира буде спільною сумісною власністю подружжя в зв`язку і чим немає ніякого значення хто із подружжя записаний покупцем, а хто із подружжя надає згоду.

Крім того, станом на квітень 2020 року сімейні стосунки були достатньо міцними і ніхто не думав що через певний час ОСОБА_2 захоче розірвати шлюб і заперечувати спільну власність на квартиру.

Скаржником зазначено, що судом було неправильно застосовано ст.ст. 57, 60, 70 СК України та ст. 368 ЦК України.

Вказано, що позивач не повинен збирати та надавати будь-які докази на підтвердження розповсюдження режиму спільної сумісної власності на майно набуте в період шлюбу. Право спільної сумісної власності на таке майно презюмується на підставі закону, а саме ст. 60 СК України. В той же час, якщо відповідач заперечує, що майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю, саме відповідач повинен надати належні та допустимі докази, які спростовують презумпцію спільності права власності подружжя.

Зазначає, що кошти які отримала мати відповідача - ОСОБА_4 за продаж квартири АДРЕСА_2 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 січня 2020 року у будь-якому випадку не можуть вважатись коштами, які належали відповідачу особисто в розумінні пункту 3 частини першої статті 57 СК України.

Посилається на те, що позивач за зустрічним позовом не надала жодного документу, який би підтверджував на якій правовій підставі грошові кошти, які були власністю ОСОБА_4 стала власністю ОСОБА_2 .

Вказує, що перехід права власності на 65 000 дол. США від ОСОБА_4 до ОСОБА_2 має бути підтверджений належним і допустимим доказом і таким доказом національне законодавство визначає виключно договір дарування грошових коштів укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально. В іншому випадку якщо такий договір не укладався то відповідно і право власності на грошові кошти у розмірі 65 000 дол. США залишилось у ОСОБА_4 , що повністю при будь-яких обставинах, виключає застосування п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, оскільки зазначена правова норма застосовується у випадку якщо грошові кошти належали одному із подружжя особисто і це повинно бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Скаржник посилається на те, що обставина щодо використання позивачем за зустрічним позовом грошових коштів від продажу квартири АДРЕСА_2 для покупки спірної квартири не доведена жодним належним та допустимим доказом.

Зазначено, що оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу сторін за згодою відповідача, то це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а та обставина, що воно зареєстроване на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

На підтвердження доводів апеляційної скарги скаржник посилається на практику Верховного Суду, викладену у: постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі №428/9583/15-ц; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №359/2836/15-ц; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі №127/8214/15-ц; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі №334/8691/15-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Вказує, що кошти в розмірі 65 000 дол США, які ОСОБА_2 отримала від своєї матері, є її особистими коштами і не є спільними коштами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 так як ці кошти не були результатом їхньої спільної праці.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення Сіваченко В.В. в інтересах ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 та її представника адвоката Яціва О.Р., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про поділ транспортного засобу марки TOYOTA RAV4, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 не оскаржено, апеляційну скаргу не подано, тому апеляційний суд на підставі положень ч.1 ст.367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі вказаним нормам закону, не відповідає.

Зі справи убачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 жовтня 2012року, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 березня 2023 року ( а.с.26-28, 149 т. 1).

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 153 т. 1).

Відповідно до інформації, яка міститься у довідці, виданій ТОВ "Клініка репродуктивної медицини "НАДІЯ" № НД000000005 від 25 квітня 2023 року, ОСОБА_2 за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2023 року отримала дохід у сумі 882 313 грн 09 коп (а.с. 162-165 т. 1).

Сума виплаченого доходу позивача за первісним позовом ОСОБА_1 відповідно до відомостей Державного реєстру фізичних осіб - платників податків за період з III кварталу 2015 року по II квартал 2020 року склала 191 851 грн 46 коп (а.с. 61-67 т. 2).

Установлено, що в період перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 327329075 від 29 березня 2023 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим С.О., 28 квітня 2020 року 11:41:42 було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер: 000, яким є квартира АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ; підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 10204, виданий 28 квітня 2020 року, видавник: Чижиков О.О. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (а.с. 29, 30 т. 1).

Як убачається зі змісту указаного договору купівлі-продажу, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 (продавці) продали, а ОСОБА_2 (покупець) купила квартиру АДРЕСА_1 за ціною 1 730 470 грн (а.с. 150-151 т. 1).

Відповідно до п. 7 (абз. 4) вказаного договору, на укладання та підписання цього договору надано заяву чоловіка покупця, ОСОБА_1 , про згоду на купівлю квартири та укладання договору купівлі-продажу квартири.

За висновком звіту ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , становить 3 173 368 грн 26 коп (а.с. 33-57 т.1).

Вирішуючи спір в частині поділу нерухомого майна, районний суд вважав, що частки спірної квартири є власністю лише ОСОБА_2 , а інша частина - спільною сумісною власністю сторін, тому саме ця частка у порядку поділу спільного майна подружжя підлягає поділу у рівних частках між сторонами, тобто по частки за кожним із них.

Між тим, з таким висновком колегія суддів не погоджується, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Зазначені положення закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доведення обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18),а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Частиною першою статті 69СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зі справи убачається, що квартира АДРЕСА_1 набута подружжям за час шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28 квітня 2020 року, згоду на укладення якого було надано ОСОБА_1 .

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що "статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує".

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: "відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують".

ОСОБА_2 звертаючись у суд із зустрічним позовом, вказує, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, оскільки була придбана за подаровані кошти у сумі 65 000 дол США матері ОСОБА_2 - ОСОБА_4 від продажу її квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте договір дарування валютних цінностей між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не укладався і до матеріалів справи не доданий.

Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 428/9583/15-ц.

Всупереч вимогам статей 76, 80, 81 ЦПК України ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами факт дарування коштів й не спростовала презумпцію спільності права власності подружжя на майно (грошові кошти), яке набуто ними в період шлюбу.

З огляду на викладене, пояснення свідків ОСОБА_7 , яка є рідною сестрою ОСОБА_2 та її матірю - ОСОБА_4 про подарунок грошових коштів, у сумі 65 000 дол США, не можна визнати належним та достовірним доказом саме вказаного правочину, до того ж указані особи перебувають у родинних відносинах з позивачкою за зустрічним позовом й зацікавлені у вирішенні спору на її користь. Не підтверджує факт дарунку грошей й зміст показань свідка ОСОБА_14 , брокера, яка порадила ОСОБА_4 після продажу власної квартири у січні 2020року зберігати гроші у банківському сейфі.

За таких обставин, апеляційний суд визнає хибними висновки суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_2 право особистої власності на частину спірної квартири.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч.1,2 ст.65 СК).

Оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу сторін за згодою ОСОБА_1 , то це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки яких є рівними, а та обставина, що воно зареєстроване на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

На переконання колегії суддів, визнання за кожною із сторін права на ідеальну частку в праві спільної власності на квартиру якнайкраще забезпечить дотримання інтересів кожного з подружжя в розумінні частини першої статті 71 СК України. За такого варіанту поділу майна подружжя як позивач, так і відповідач зберігають права користування, володіння та розпорядження належними їм частками в праві спільної власності на квартиру.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, які мають значення для її вирішення, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам матеріального закону, а тому колегія суддів уважає наявними підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду та в частині вирішення вимог про поділ квартири АДРЕСА_1 й судового збору та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_1 шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на частку спірної квартири.

У задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю необхідно відмовити.

За правилами ч.1,п.3 ч.2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд,, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.

З урахуванням викладеного, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, повязані з оплатою судового збору під час звернення у суд із позовом, у сумі 6 106 грн 10 коп та за подання апеляційної скарги, у розмірі 10 065 грн.

А з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пілягають стягненню судові витрати, повязані зі за звернення у суд із позовом, у сумі 6 106 грн 10 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Сіваченка Володимира Васильовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року в частині вирішення вимог щодо квартири АДРЕСА_1 ,судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

визнати право власності ОСОБА_2 на частки квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000;

визнати право власності ОСОБА_1 на частки квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 6 106 грн 10 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_5 )судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 6 106 грн 10 коп та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 10 065 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 червня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: