Справа № 342/1054/23
Провадження № 22-ц/4808/897/24
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Гудяк Х.М.,

з участю: сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Юркевич Христини Михайлівни на рішення Городенківського районного суду, ухвалене головуючим суддею Гайдичем Р.М. 21 березня 2024 року та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 адвоката Васютина Ярослава Володимировича

на додаткове рішення від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Територіальний сервісний центр МВС № 7342 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС Головного сервісного центру МВС, про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просила визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу від 14.06.2023 недійсним, витребувати транспортний засіб з чужого незаконного володіння та визнати за позивачкою право власності на даний транспортний засіб.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23 березня 2023 року на підставі довіреності р/н 55012758, посвідченої приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В., позивачем ОСОБА_3 було надано ОСОБА_1 в користування належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 17.12.2019 ТСЦ 2643 транспортний засіб марки Mercedes-Benz моделі 316 CDI, номер шасі (кузов,рама) НОМЕР_2 , колір білий, рік випуску 2001, реєстраційний номер НОМЕР_3 . ОСОБА_3 зазначила, що під час користування транспортним засобом ОСОБА_1 неодноразово допускав порушення ПДР, що мало наслідком винесення постанов про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності. На її неодноразові звернення про сплату штрафів ОСОБА_1 не реагував. Позивач вказала, що ОСОБА_1 відчужив вказаний вище транспортний засіб без її згоди своїй дружині ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №7342/2023/3876734 від 14.06.2023. Позивач вважає, що відповідач усупереч вимог ч.3 ст.238 ЦК України уклав оспорюваний договір купівлі-продажу на підставі довіреності позивача ОСОБА_3 виключно у своїх інтересах та інтересах своєї сім`ї.

Даний факт ОСОБА_3 виявила в застосунку «Дія», а тому 03.08.2023 подала заяву про скасування довіреності. Зазначила, що намагалась повернути належний їй транспортний засіб, проте її неодноразові звернення були проігноровані відповідачем. Позивачка зауважила, що вартість, за яку відчужено автомобіль згідно договору, становила одну гривню. Вважає, що відповідачі визначили таку ціну з метою приховання реальної ринкової вартості транспортного засобу, яка на момент відчуження становила 296 000 грн.

Враховуючи наведене, просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Городенківського районного суду від 21 березня 2024 року позов задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано договір купівлі-продажу 7342/2023/3876734 транспортного засобу від 14.06.2023, укладений між ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв за довіреністю ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 . Застосовано наслідки недійсності правочину, шляхом скасування перереєстрації згаданого транспортного засобу, яку здійснено Територіальним сервісним центром МВС № 7342 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Чернівецькій області за новим власником ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 7342/2023/3876734 транспортного засобу від 14.06.2023. Витребувано з володіння ОСОБА_2 , та передано ОСОБА_3 вказаний транспортний засіб, який зареєстрований за ОСОБА_2 . В іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Городенківського районного суду від 16 квітня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі по 986,70 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 6 000 грн з кожного. В іншій частині відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним, ухваленим при неповному з`ясуванні всіх обставин справи. Зазначає, що в березні 2023 року позивачка, яка є дружиною рідного брата відповідача ОСОБА_4 , повідомила відповідачам, що хоче відчужити спірний транспортний засіб. 23.03.2023 відповідачі придбали автомобіль у позивачки за 7500 євро, однак перереєструвати транспортний засіб не мали можливості через значні черги в територіальних сервісних центрах МВС. Тому позивач надала відповідачу 23.03.2023 нотаріально посвідчену довіреність, якою передала в розпорядження та користування придбаний транспортний засіб. Вказана довіреність видана з правом передоручення повноважень третім особам строком на 3 роки до 23.03.2026. В подальшому транспортний засіб - марки Mercedes-Benz моделі 316 CDI, номер шасі (кузов,рама) НОМЕР_2 , колір білий, рік випуску 2001 перереєстрований на нового власника ОСОБА_2 в ТСЦ МВС № 7342 РСЦ ГСЦ МВС в Чернівецькій області.

Апелянт вважає, що спірний транспортний засіб переданий позивачкою добровільно на підставі довіреності, якою позивачкою надано право відповідачу укладати договір купівлі-продажу, що ним і було зроблено. На час вчинення правочину вказана довіреність не була скасована, крім того відбулася фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційними документами на нього.

На думку апелянта, ст. 388 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Вказане, вважає апелянт, відповідає правовим висновкам Верховного Суду у складі Об`єднаної палати, які містяться у постанові від 11.12.2023 №607/8879/21.

Представник відповідачів також зазначає, що ОСОБА_1 подано до Івано-Франківського районного управління поліції ГУНП в Івано-Франківській області заяву про вчинення кримінального правопорушення позивачкою, що полягає в умисному заволодінні грошовими коштами в сумі 7500 євро.

Зважаючи на викладене, просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Стягнути з позивача на користь відповідачів понесені судові витрати, які складаються із: 4400 грн судового збору та 15000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення представник ОСОБА_3 посилається на те, що суд не дослідив надані позивачем письмові докази виконаних робіт з надання правничої допомоги адвокатом позивача, фактичний обсяг виконаних представником робіт та без врахування позиції постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та від 06.12.2023 у справі №905/493/22.

Апелянт зазначає, що судовий збір позивачем було сплачено за основною позовною вимогою в розмірі 2960 грн, що становить 1 відсоток виходячи з оціночної вартості автомобіля. Суд першої інстанції вирішив визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу. Зважаючи на вказане, на думку апелянта, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2960 грн підлягав стягненню з відповідачів у повному обсязі. Вважає, що суд безпідставно зменшив розмір стягуваних судових витрат, а тому просить оскаржене додаткове рішення змінити. Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі по 1480 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 12750 грн.

Представник ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування. Вказує, що доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відповідають обставинам справи. Зазначає, що позивачка не мала наміру відчужувати спірний автомобіль. Транспортний засіб позивач передала на прохання свого чоловіка у тимчасове безоплатне користування відповідачу. Згодом позивачка надала довіреність ОСОБА_1 на користування транспортних засобів, оскільки останній не міг здійснювати міжнародні пасажирські перевезення за системою «Шлях». Представник позивачки зазначає, що ані матеріалами справи, ані поясненнями свідків не доведено факту оплати відповідачем грошових коштів за придбання автомобіля в сумі 7500 євро. Вказує, що відповідач уклав оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу №7342/2023/3876734 від 14.06.2023 на підставі довіреності позивача всупереч вимог ч.3 ст. 238 ЦК України, а тому вказаний правочин є недійсним. На думку представника позивачки, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем майна, яке вибуло з володіння позивачки проти її волі з вини ОСОБА_1 . Зважаючи на те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відсутні будь-які договірні правовідносини, вважає, що єдиним способом захисту порушеного права позивачки є заявлення віндикаційного позову. Повідомляє, що у зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді позивачкою будуть понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн, які просить покласти на відповідачів.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Територіальний сервісний центр МВС № 7342 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС Головного сервісного центру МВС в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належно. Отже, є правові підстави для розгляду справи за відсутності третьої особи.

В засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Додатково зазначили, що договір купівлі-продажу спірної автомашини було укладено у відповідності із законом. Продавця транспортного засобу було представлено на підставі належно оформленої довіреності, яка не була скасована. ОСОБА_1 ствердив, що кошти в обумовленому розмірі було передано продавцю ОСОБА_3 . Тому вважає, що місцевий суд дійшов до помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Позивач та її представник апеляційну скаргу заперечили, просили її відхилити з огляду на законність рішення суду першої інстанції. Апеляційну скаргу на додаткове рішення просили задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду в частині визнання права власності на автомобіль не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 всупереч вимогам ч.3 ст. 238 ЦК України відчужив згідно договору купівлі-продажу № 7342/2023/3876734 від 14.06.2023, за ціною 1 (одна) гривня в своїх інтересах відповідачу ОСОБА_2 , яка є його дружиною, належний позивачці автомобіль марки «Mercedes-Benz». Вказаний транспортний засіб перейшов у спільну сумісну власність відповідачів, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14.06.2023, застосування наслідків недійсності правочину шляхом скасування перереєстрації ТЗ від 14.06.2023 та витребування ТЗ від відповідачки ОСОБА_2 .

Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачці ОСОБА_3 на праві власності належав автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі 316 CDI, номер кузова (шасі,рама) НОМЕР_2 , колір білий, 2001 року випуску згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 (т.1 а.с. 9).

23 березня 2023 року ОСОБА_3 видала на ім`я ОСОБА_1 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В., зареєстровану у реєстрі за №585 (т.1 а.с. 10).

Вказаною довіреністю позивачка уповноважила ОСОБА_1 бути її представником з питань управління (з правом використання на території України та за її межами), а також з питань розпорядження з правом продати, обміняти, здати в оренду за ціну та на умовах на розсуд повіреного за умовами сплати всіх передбачених чинним законодавством обов`язкових платежів та зборів належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого 17.12.2019 ТСЦ 2643 транспортним засобом марки Mercedes-Benz моделі 316 CDI, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 , колір білий, рік випуску 2001, реєстраційний номер - НОМЕР_3 , дата першої реєстрації 28.05.2013.

14 червня 2023 року ОСОБА_1 на підставі згаданої довіреності уклав договір купівлі-продажу № 7342/2023/3876734 транспортного засобу. За умовами договору відповідач зобов`язався передати у власність покупцеві - ОСОБА_2 транспортний засіб марки Mercedes-Benz моделі 316 CDI, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 , 2001 року випуску за ціною одна гривня (т.1 а.с. 18).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частина третя статті 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229-233 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при вчиненні правочинів.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Як визначено у частині третій статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до частин першої та другої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

З огляду на положення статей 237-239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного представником з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка виступає від імені довірителя, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент повіреного за договором, діяв недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва чи про припинення дії довіреності, виданої представнику власника майна, який укладає договір від його імені.

Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником власника майна з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що представник такої особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе позивач. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

До подібних за змістом правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 27 червня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц, провадження № 14-153 цс 18; від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17, провадження № 12-45 гс 19.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на те, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 діяв всупереч інтересам довірителя, ОСОБА_3 , а також наявності доказів того, що відповідач діяв в інтересах своєї сім`ї, що призвело до несприятливих наслідків для довірителя. Також, відсутні докази недобросовісності у поведінці відповідача ОСОБА_2 при укладенні спірного правочину.

Нотаріально посвідчена довіреність позивачкою видана на ім`я ОСОБА_1 добровільно, на день укладення останнім спірного правочину, довіреність не скасована, ОСОБА_3 не оспорювалася, у встановленому законом порядку судом недійсною не визнавались.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сам по собі факт придбання дружиною ОСОБА_1 ОСОБА_2 спірного транспортного засобу не свідчить про те, що ОСОБА_1 діяв у власних інтересах та всупереч волі позивача, як довірителя.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачкою належними та допустимими доказами не доведено, що є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), існування при укладенні спірного правочину недобросовісності дій відповідачів та виникнення через це несприятливих наслідків для ОСОБА_3 , як довірителя.

Позивачка нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила ОСОБА_1 бути її представником і надала йому право щодо продажу спірного транспортного засобу на умовах на розсуд повіреного. У довіреності відсутні обмеження щодо повноважень чи обов`язок представника погоджувати будь-які дії з позивачкою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 17 січня 2024 року у справі №523/15909/18.

Крім того, власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі №752/5281/20.

У постанові Верховного Суду від 19 липня 2023 року у справі №753/8555/19 зазначено, що віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Вирішуючи спори про витребування майна з чужого незаконного володіння, судам слід встановити чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння, оскільки саме наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача, якому воно було передано за відплатним договором.

З огляду на встановлені у цій справі обставини добровільного передання позивачкою на підставі нотаріально посвідченої довіреності належного їй транспортного засобу ОСОБА_1 , а також з урахуванням особливостей правого режиму транспортного засобу як рухомого майна, місцевий суд у порушення вищевказаних вимог закону не звернув уваги на те, що спірний транспортний засіб вибув із володіння ОСОБА_3 з її волі, а тому він не підлягає витребуванню у добросовісного набувача, оскільки у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування положень статті 388 ЦК України.

Позивачка не позбавлена можливості захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння.

Таким чином, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи й порушення норм матеріального та процесуального права відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Також підлягає скасуванню додаткове рішення Городенківського районного суду від 16 квітня 2024 року, оскільки воно є невід`ємною частиною судового рішення, яким спір вирішено по суті, що узгоджується з роз`ясненнями, наведеними у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно яких у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 4440 грн (т. 2 а.с. 124), який підлягає стягненню з ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду у 2023 році з майновою та немайновою вимогами, позивачкою сплачений судовий збір лише за позовну вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння у розмірі 2960 грн. Таким чином, з ОСОБА_3 слід достягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн за подання позовної заяви за вимогою про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним.

Керуючись статтями 268, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Юркевич Христини Михайлівни задовольнити. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Васютина Ярослава Володимировича задовольнити частково.

Рішення Городенківського районного суду від 21 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та застосування наслідків його недійсності, витребування майна з чужого незаконного володіння та додаткове рішення цього суду від 16 квітня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Територіальний сервісний центр МВС № 7342 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС Головного сервісного центру МВС, про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (ву АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) 4440 (чотири тисячі чотириста сорок) грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_3 (ву АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 24 червня 2024 року.