Справа № 243/1582/24
Провадження № 2/243/728/2024
25 червня 2024 року м.Слов`янськ
Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Дюміної Н.О.,
за участю секретаря судового засідання Петруся Д.О.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІТАНС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2
вимоги позивача: про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію нерухомого майна та знесення незаконно збудованих споруд,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_3
негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:
І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Під час огляду ділянок, що належать позивачу, виявлено збудовані споруди, а саме: огорожа по всьому периметру земельних ділянок та будинок з іншими спорудами.
Приписами Іпотечних договорів визначено, що земельні ділянки вільні від забудови, ніякого будівництва, в тому числі самовільного, не ведеться. У разі забудови земельних ділянок Іпотекодавці зобов`язуються надати в іпотеку також нерухоме майно, яке буде знаходитись на цих земельних ділянках, на протязі п`яти робочих днів з моменту отримання правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
Жодних договорів, які б надавали відповідачам право користування вищезазначеними земельними ділянками для будівництва будинку та інших споруд немає, жодних згод на реєстрацію будинку не надавались.
Зауважує, що позивач неодноразово (як усно, так і письмово) звертався до відповідачів з вимогою звільнити належні позивачу земельні ділянки шляхом знесення будинку та інших споруд, надати позивачу доступ до земельних ділянок, проте відповідачі відмовляються здійснювати демонтаж будинку та інших споруд і продовжують протиправно утримувати у своєму володінні земельні ділянки, чим обмежують доступ позивачу до належного йому на праві власності майна та порушують його права в користуванні та розпорядженні ними.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 наполягала на задоволенні позовних вимог посилаючись на доводи викладені у позовній заяві. Додатково зазначила, що доказів про те, що представник позивача звертався до відповідачів з проханням усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками відсутні, до відділу поліції із зазначеною заявою не зверналися.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
2. Оскільки відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, шляхом надсилання судових повісток, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в судове засідання не з`явилися без поважних причин, а представник позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
3. Ухвалою суду від 01 березня 2024 було відкрито загальне позовне провадження у справі, по справі призначено підготовче судове засідання.
4. Ухвалою суду від 17 квітня 2024 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.
IV. Фактичні обставини, встановлені Судом, та зміст спірних правовідносин.
9. Матеріалами справи встановлено, що 12.11.2013 року між ОСОБА_4 та відповідачами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено Договір позики (п.1 договору Іпотеки від 12 листопада 2013 року).
11. Згідно п. 11 Іпотечного договору, Іпотекодавці гарантують, що предмет іпотеки, вказаний у п.2.1 та 3.1 на момент його підписання нікому іншому не проданий, не подарований, не відчужений іншим способом, в податковій заставі не знаходиться, не передавався в іпотеку в забезпечення зобов`язань іпотекодавців, або інших осіб, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, прав щодо нього у третіх осіб як в межах так і за межами України немає. Земельні ділянки вільні від будь-якої забудови, ніякого будівництва в тому числі самовільного, не ведеться. У разі забудови земельних ділянок іпотекодавці зобов`язуються надати в іпотеку також нерухоме майно, яке буде знаходитися на цих земельних ділянках, на протязі п`яти робочих днів з моменту отримання правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
14. У судовому засіданні також було досліджено будівельний паспорт № НОМЕР_1 виданий 11 березня 2014 року управлінням містобудування та архітектури Слов`янської міської ради та фотокартки забудов.
V. Оцінка Суду.
15. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
16. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
17. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
18. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
19. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).
20. Частиною другою статті 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
21. Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
22. Статтею 212 Земельного кодексу України визначено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
23. У відповідності до частини 4 статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
24. Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови (див. постанову Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року по справі № 642/7110/15-ц).
25. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
27. У постанові від 12 жовтня 2022 року у справі № 369/3261/17 Верховний Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що за обставин справи, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного, будівництва навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди. Власник вправі вимагати усунення із земельної ділянки усіх результатів діяльності (господарювання) відповідача на ній. Оцінка самочинності здійсненого будівництва не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки будь-яке будівництво на чужій земельній ділянці, має розглядатися як таке, що вчинене без правомірних підстав для ведення такої діяльності. Отже, відповідно до вимог цивільного закону незаконний набувач земельної ділянки не набуває права власності на збудовані ним за час незаконного володіння споруди і має право лише на належні йому будівельні матеріали та конструктивні елементи без набуття права власності на споруди, які їх складали.
30. Згідно з умовами п. 11 договору іпотеки від 12.11.2013 року, земельні ділянки вільні від будь-якої забудови, ніякого будівництва в тому числі самовільного, не ведеться. У разі забудови земельних ділянок іпотекодавці зобов`язуються надати в іпотеку також нерухоме майно, яке буде знаходитися на цих земельних ділянках, на протязі п`яти робочих днів з моменту отримання правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
31. Проте в порушення зазначених вимог договору іпотеки від 12.11.2013 року, відповідачі побудували на спірних земельних ділянках об`єкт нерухомого майна, який складається є дачного будинку, об`єкту житлової нерухомості та його складових частин лазні, Б, басейну, В, огорожі, 1 та замощення, І, надалі разом - будинок та інші споруди, спільна часткова власність з розміром частки по частині кожному з них. Вказаний об`єкт нерухомого майна має наступну адресу: АДРЕСА_2 . Дата державної реєстрації об`єкта нерухомого майна є 11.12.2014 року.
32. Позивачем жодних договорів, які б надавали відповідачам право користування земельними ділянками для будівництва будинку та інших споруд немає, жодних згод на реєстрацію будинку - не надавались.
34. Щодо позовних вимог позивача про скасувати рішення державного реєстратора, суд зазначає наступне.
35. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (пункт 36), від 16.01.2019 у справі № 755/9555/18 (пункт 25), від 21.08.2019 у справі № 805/2857/17-а, від 15.01.2020 у справі № 587/2326/16-ц (пункт 24), від 26.02.2020 у справі № 287/167/18-ц (пункт 52), від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц (пункт 72)).
36. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
37. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див., зокрема, пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
38. Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
39. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.
40. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
41. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
42. Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.
43. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності.
44. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23).
45. На підставі наведеного вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора не підлягають задоволенню, оскільки є неналежним способом захисту порушених прав, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
46. Щодо вимоги позивача про знесення всіх незаконно збудованих споруд, суд зазначає наступне.
47. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
48. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
49. Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» від 21.04.2016 р., вказав, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
50. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2020 року по справі № 296/5460/17.
51. У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14 зроблено висновок, що «правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
52. Отже, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою (постанова Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі №458/1173/14-ц).
53. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, зазначив, що відповідачі чинять перешкоду у користуванні власнику своїм майно, в даному випадку земельними ділянками, оскільки обмежують доступ позивачу до належного йому на праві власності майна та порушують його права в користуванні та розпорядженні ними.
54. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
55. Вимоги до доказів встановлені ст.77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.
56. У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
57. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
58. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
59. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
60. Згідно зі ст.ст. 4,12,13,79 ЦПК України, позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав та предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.
61. Зі змісту позову та наданих представником позивача пояснень вбачається, що останній обґрунтовував позовні вимоги тим, що зведені будівлі відповідачами, а саме дачний будинок із басейном порушують права позивача на його право власності.
62. Суд, згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).
63. Суд зауважує, що захисту в судовому порядку з підстав, передбачених ст.ст.321, 391, 376 ЦК України, підлягає лише тільки дійсне порушене право, і позивачем не доведено, що внаслідок самочинного будівництва, порушено право позивача, оскільки на момент набуття позивачем у власність земельних ділянок на яких відповідачами було побудовано дачний будинок з басейном, зазначені споруди вже знаходилися на них. Оскільки відповідачами право власності на спірний дачний будинок із басейном було зареєстровано 11.12.2014 року, тобто задовго (а саме 25.12.2015 року) до придбанням позивачем земельних ділянок на яких розташовані спірні будівлі. Так на момент придбання земельних ділянок позивач міг виявити що на земельних ділянках знаходяться будівлі та споруди.
64. Крім того, відповідно до статтей 16, 386,391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом.
65. Таким чином за позовом фізичної особи, рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК України в разі доведеності нею факту створення їй перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб.
66. Частиною 1 п. 22 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
67. Відповідно до ч. 1, 3-5 п.24 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проєкту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проєкту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.
68. Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.
69. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.
70. Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
71. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
72. Таким чином, положення ч. 7ст. 376 ЦК України передбачає можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення.
73. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14.
74. З`ясування питань про можливість проведення відповідної перебудови потребує спеціальних знань, і відповідь на ці питання можливо отримати за результатами проведеної відповідної експертизи, клопотання про призначення якої позивачем та/або її представником під час підготовчого провадження розгляду справи не заявлялося, і така експертиза не проводилася на замовлення сторони позивача.
75. ВС у постанові 320/1889/17 від 31.05.2021 року, зазначає, що відповідно до вимог частини сьомої статті 376 ЦК України для задоволення позову у цій категорії справ (про знесення самочинно збудованого нерухомого майна) необхідна наявність таких фактів, як неможливість перебудови об`єкта або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови; у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
77. Таким чином, знесення самочинного будівництва, є крайнім заходом і можливе лише тоді, коли використані усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення перебудови. Разом з тим, власник на підставі статей 391,376 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності в тому числі і знесення самочинного об`єкт нерухомості при доведеності факту порушення його прав таким будівництвом.
78. Таким чином, сам по собі факт здійснення відповідачем самочинного будівництва, не є самостійною підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту 1 ч.7 ст.376 ЦК України, тому суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
79. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
80. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені при подані позову слід залишити за позивачем.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.19,41 Конституції України, ст.ст.15,16,18, 376 ЦК України, ст.ст.2,4, 13,76-77,79, 80-82, 141, 263-265 ЦПК України, суд,
1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІТАНС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію нерухомого майна та знесення незаконно збудованих споруд залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлено 25 червня 2024 року.

Суддя Н.О.Дюміна

79.