Справа № 466/8222/23
Провадження № 2/466/436/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2024 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Зими І.Є.

за участю секретаря с/з Колодій Я.П.

представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права на житло, -

встановив:

07.08.2023 року , ОСОБА_5 звернулась до суду з вищевказаним позовом та просить ухвалити рішення, яким визнати за нею право на житло в будинку АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що протягом тривалого часу постійно проживає в квартирі АДРЕСА_2 , як член сім`ї основного квартиронаймача. Іншого житла не має. Вказана квартира була надана їй та членам родини для постійного проживання . До складу сім`ї на момент закріплення житла входили : ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ( ОСОБА_14 ), що зазначено в ордері №475 від 24.06.1976р. виконкому ЛМР та рішення №178 від 27.04.1976р. У вказаному помешканні вони проживали постійно з дня надання ордеру. Основний квартиронаймач, ОСОБА_9 , померла у 1988 році. В подальшому, батьки позивачки, які залишились там проживати, погоджувалися на проживання позивачки у квартирі та не заперечували щодо її реєстрації за місцем проживання.

Однак, під час розгляду цивільної справи 466/10084/19 вона дізналась, що на підставі рішення Шевченківського районного народного суду м. Львова від 23.01.1992р. право власності на будинок АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_15 . При цьому, її не було залучено до участі у вказаній справі. У 2022 році вона зверталась до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на житло у спірній квартирі, однак рішенням суду від 22.06.2023р. у задоволенні позову відмовлено, з підстав юридичної відсутності квартири АДРЕСА_2 , а також через не залучення, в якості співвідповідачів, всіх співвласників вказаного будинку ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Про вказані обставини вона дізналась лише в процесі судового розгляду справи № 466/349/22, відтак звертається до суду із новим позовом, уже до всіх співвласників будинку.

Зазначає, що обставини, встановлені щодо спірних правовідносин у попередній справі, зокрема щодо факту її тривалого проживання у спірному будинку та факт відсутності іншого житла і реєстрації місця проживання, не змінились.

Незважаючи на юридичну відсутність квартири АДРЕСА_2 , позивачка вважає, що має право на житло у самому будинку, як єдиному об`єкті нерухомості.

Також зазначила, що на час надання житла для її родини в будинку АДРЕСА_1 юридично існувала окрема квартира АДРЕСА_3 , однак через визнання права власності на цілий будинок на підставі судового рішення від 1992 року, відбулася державна реєстрація права власності на цілий будинок, без зазначення про існування в ньому квартир. Проте, попередньо існуюча квартира фактично залишилася у конфігурації, яка існувала на момент вселення її та її родини, помешкання є відокремленим від інших частин будинку.

Зважаючи на викладене, а також те, що співвласниками будинку АДРЕСА_1 , окрім ОСОБА_6 , стали також ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожному з яких належить по 1/4 частині спірного будинку, позивачка змушена звернутись до останніх з вказаним позовом до суду.

Ухвалою судді від 08.08.2023 заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

22.11.2023р. відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 подали відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позову ОСОБА_5 просили відмовити за безпідставністю. Свою позицію мотивують тим, що позивачкою не надано жодних доказів про її поселення у спірний будинок та проживання в ньому. Сам будинок був зареєстрований за відповідачем , ОСОБА_6 , на праві особистої власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері , ОСОБА_15 . Право власності на будинок в цілому визнано за ОСОБА_15 на підставі рішення Шевченківського районного народного суду м. Львова від 23.01.1992р. та зареєстроване в установленому законом порядку. В подальшому власник, ОСОБА_6 , 10.02.21 уклав договір дарування, відповідно до якого кожному з відповідачів належить по 1 / 4 частки в будинку. В той час, позивачка не надала доказів укладення на підставі ордеру № 475 від 24.06.1976р. договору найму, який давав би їй право на проживання у спірній квартирі. Відтак, твердження останньої про поселення в спірну квартиру, проживання в такій та здійснення догляду, а також набуття права користування нею у встановленому законом порядку, не відповідають дійсності, не підтверджені жодними доказами.

Ухвалою суду від 30.10.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд.

В судовому засіданні представник позивачки, адвокат Сірий А.В. позовні вимоги підтримав, зіславшись на викладені в позові обставини та факти, просив такий задовольнити. Пояснив, що позивачка до свого одруження, в 1984 році, постійно проживала та була зареєстрована у кв. АДРЕСА_2 . У 1985 році, так як її чоловік був військовим, їх сім`я виїхала проживати у м. Рівно, в зв`язку з чим вона змушена була знятись з реєстрації за вказаною адресою. Проте згодом вона повернулась у м. Львів і вже понад 20 років проживає у спірному будинку. Даний факт стверджується рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 22.06.23 , тому не потребує додаткового дослідження. Вона поселилась у відокремлену квартиру АДРЕСА_3 зі згоди своїх рідних , які були наймачами житла, відтак, за нею залишається право на користування ним. Проте, відповідачі не визнають такого її права, тому вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Відповідачка ОСОБА_2 , її представник, адвокат Галаса Ж.Т., та представник відповідача ОСОБА_7 , адвокат Гут Е.З. , просили у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що сім`ї позивачки у 1976 році було дійсно закріплено квартиру АДРЕСА_2 та ОСОБА_5 проживала там до свого одруження в 1985 р. . За рішенням суду , у 1992 р., вказаний будинок було повернуто законному власнику ОСОБА_15 , родина якої була незаконно репресована. ОСОБА_15 пропонувала ОСОБА_12 та членам її сім`ї , що на той час там проживали, укласти з власником договір найму, проте ця пропозиція була проігнорована. Позивачка в той період вже виїхала у інший населений пункт та не проживала в будинку. Після смерті ОСОБА_15 , власниками будинку стали відповідачі у справі, які несуть всі витрати з його утримання та ремонту. На даний час в будинку ніхто не проживає, оскільки він потребує значних коштів на ремонтні роботи. Лише після смерті матері позивачки, яка дійсно єдина проживала в будинку та померла у 2022 році , ОСОБА_5 почала претендувати на користування вказаним нерухомим майном. При цьому вона там не проживає з 1985 року, оскільки виїхала з сім`єю в інший населений пункт , в зв`язку з чим добровільно знялась з реєстрації за адресою спірного житла.

Суд , заслухавши думку учасників процесу, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ст. 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (ст. 78 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Суд встановлено, що ОСОБА_9 , як основному квартиронаймачу, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та позивачці ОСОБА_5 ( ОСОБА_16 ), надано для постійного користування квартиру АДРЕСА_2 , на підставі ордеру № 475 від 24.06.1976р., виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів, згідно рішення №178 від 27.04.1976р.

Згідно копій свідоцтв про смерть в матеріалах справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_11 .

На підставі рішення Шевченківського районного народного суду м. Львова від 23.01.1992 р., право власності на будинок АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_15 .

Як вбачається із Реєстраційного посвідчення, виданого ЛОД КБТІ ТА ЕО 16.06.1998р., житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_15 .

Згідно договору дарування 3/4 частин житлового будинку від 10.02.2021р., ОСОБА_6 подарував дружині ОСОБА_2 , сину ОСОБА_7 та доньці ОСОБА_8 , по 1/4 частині вказаного житлового будинку.

Дані обставини, окрім як стверджуються матеріалами вказаної цивільної справи, також встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.06.2023р. у цивільній справі № 466/349/22, яке набрало законної сили, та не потребують доказуванню, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Як зазначає позивачка, вона тривалий час проживає у квартирі АДРЕСА_2 , вселилась у житло на законних підставах, продовжує утримувати помешкання, іншого місця проживання вона немає. За таких обставин вважає, що як член сім`ї основного квартиронаймача, яка померла, має право на житло у спірному помешканні, а відповідачі не повинні вживати заходів для погіршення її становища та вчиняти дії, спрямовані на її виселення.

Як зазначалось вище, згідно норм ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Між тим, позивачкою ОСОБА_5 не подано суду жодних доказів на підтвердження факту проживання в будинку АДРЕСА_1 .

Так, із листа ОСОБА_15 від 12.08.1992р. вбачається, що остання в 1992 році письмово звертається до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 із вимогою про необхідність розірвання договору найму житла із ЖЕКом та укладення такого із нею, оскільки будинок АДРЕСА_1 належить саме їй на праві особистої власності. .У вказаному листі ОСОБА_15 не зверталась до ОСОБА_5 щодо укладення договору найму, оскільки така в спірному будинку на той час не проживала.

Крім того, як вбачається із заяви мешканців будинку АДРЕСА_1 , адресованої заступнику голови міської ради ОСОБА_17 від 25.05.1995р. з приводу рішення Шевченківського районного народного суду м. Львова від 23.01.1992р. , яким за ОСОБА_15 визнано право власності на будинок, така підписана усіма мешканцями будинку, окрім позивачки, що також підтверджує факт не проживання її за вказаної адресою.

Аналогічно, із листа начальнику ЖЕК № 400 від 29.12.1998р. вбачається, що такий адресований до ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , яким повідомлено що власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 . Вказаний лист не адресовано ОСОБА_5 , оскільки вона не проживала у зазначеному будинку.

Суд також звертає увагу на те, що у долученому позивачем копії ордера від 24.06.1976р. № 475 зазначено, що такий дійсний протягом 10 днів. А відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

За таких обставин слід дійти висновку, що ордер є документом, який надає виключно право на поселення в житлове приміщення у встановлений термін, а вданому випадку таке право було обмежене десятиденним терміном. Крім того, як зазначає позивачка та підтвердив в ході судового розгляду її захисник, після одруження, 1985 року, позивачка добровільно подала заяву про зняття з реєстрації за адресою спірного житла та виїхала з сім`єю на проживання у інший населений пункт, тобто втратила зв`язок з даним нерухомим майном. Жодних доказів того, що вона в подальшому , зі згоди власника чи наймача , у встановленому законом порядку поселилась у будинок АДРЕСА_1 , суду не надано. Зокрема, відсутні дані чи залишає за собою реєстрацію місця проживання позивачка у іншому населеному пункті, поза межами Львівської області; чи наявне у неї на праві власності нерухоме майно, де проживає її сім`я та склад такої ; де працює позивачка , навчаються чи працюють члени її сім`ї. Не представлено в розпорядження суду і жодного підтвердження того, що позивачка вселилась у спірне житло як член сім`ї наймача ; що вона несла будь-які витрати по оплаті його утримання та комунальних послуг. На пропозицію суду не зміг надати таку інформацію і представник позивачки в судовому засіданні . Суд не приймає до уваги в якості доказу сторони позивачки щодо правомірності її проживання тривалий час у квартирі АДРЕСА_2 , рішення Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 466/349/22 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права на житло. Так, з показань допитаних у розгляді згаданої справи свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 не вбачається коли саме та за яких обставин позивачка вселилась у будинок , власниками якого є відповідачі.

Згідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, шо випливають з договору найму жилого приміщення .

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб (ст. 65 ЖК України).

Зважаючи на викладене вище , суд не бере до уваги доводи позивачки, в яких вона покликається на норми статей 64 та 65 ЖК України. При цьому вказані статті регулюють правовідносини, що виникають в сфері користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. В даному ж випадку, житловий будинок АДРЕСА_1 відноситься до приватного житлового фонду, відповідно положення статей 64 та 65 ЖК України на спірні відносини не поширюється. При цьому , представництво позивачки здійснювалось професійним адвокатом, який мав змогу як при підготовці позову, так і в процесі проведення підготовчого засідання , уточнити правову підставу для задоволення позову та остаточні вимоги , чого однак зроблено не було. При цьому , позивачкою заявлено вимогу про право на користування будинком АДРЕСА_1 , в цілому.

Суд також не бере до уваги доводи позивачки про те, що вона та члени її сім`ї брали участь в утриманні спірного помешкання, прибиранні, оплаті за освітлення місць загального користування, проведенні поточного ремонту, адже на підтвердження цього нею не надано жодних доказів, квитанцій, прибуткових ордерів, тощо.

Стаття 41 Конституції України визначає, що право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року, визначено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, які передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 328, 392 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У ст. 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

З наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивачка звернулась до суду у даній справі з метою визнання у неї права на проживання у житловому будинку, що є приватною власністю відповідачів, між тим як її право на проживання жодним чином не підтверджено.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд ,

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права на житло в будинку АДРЕСА_1 відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_5 ; адреса АДРЕСА_4

Відповідач: ОСОБА_6 : адреса реєстрації АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 ,адреса реєстрації АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_7 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_8 , адреса проживання АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення виготовлено 21 червня 2024 року.

Суддя І. Є. Зима