Номер провадження: 22-ц/813/4346/24
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Міністерства юстиції України у справі за скаргою ОСОБА_1 на незаконність дій посадових осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, заінтересована особа: Акціонерне товариство «УкрСиббанк» та зняття арешту, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Луняченко В.О. 01 лютого 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2023 року до суду першої інстанції звернувся представник ОСОБА_1 із скаргою на незаконність дій посадових осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, та зняття арешту зі всього нерухомого майна, власником якого є ОСОБА_1 , який був накладений постановою від 23.11.2012 року в рамках виконавчого провадження №35368713 з примусового виконання виконавчого листа №2-4436/11, виданого 13.09.2012 року Гагарінським районним судом м. Севастополя.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.02.2024 року скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково.

Знято арешт та заборону відчуження з всього нерухомого майна, власником якого є ОСОБА_1 , який накладений постановою від 23.11.2012 року в рамках виконавчого провадження №35368713 з примусового виконання виконавчого листа №2-4436/11, виданого 13.09.2012 року Гагарінським районним судом м. Севастополя.

Визначено порядок виконання ухвали, із зазначенням, що ухвала, після набрання законної сили, є підставою для уповноваженої особи Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції зняти арешт з нерухомого майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, які накладені постановою 23.11.2012 року в рамках виконавчого провадження №35368713 з примусового виконання виконавчого листа №2-4436/11, виданого 13.09.2012 року Гагарінським районним судом м. Севастополя.

Відмовлено у задоволенні вимог про визнання неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції щодо не зняття арешту без рішення суду.

В апеляційній скарзі представник Міністерства юстиції України просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що скаржником обрано неналежний спосіб захисту, оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, а не позовом.

Крім того, оскільки на депозитний рахунок виконавчої служби не надходили кошти в рахунок погашення витрат виконавчого провадження та виконавчого збору, то відсутні правові підстави для зняття арешту з майна.

Сторони про розгляд справи на 26.11.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Міністерства юстиції України підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек та єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, наявна постанова від 23.11.2012 року про арешт майна боржника ОСОБА_1 , яка винесена відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в рамках виконавчого провадження №35368713 з примусового виконання виконавчого листа №2-4436/11, виданого 13.09.2012 року Гагарінським районним судом м. Севастополя.

14.12.2015 року постановою державного виконавця в рамках виконавчого провадження №35368713, у відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення вказаної постанови), виконавчий лист було повернуто стягувачу. Будь-яких інших відомостей щодо наявності повторного звернення стягувача на виконання вказаного виконавчого листа, видачі дубліката виконавчого листа, не має.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 3 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Крім того, колегія суддів зазначає, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 353 цього Кодексу.

Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (ст. 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

На підставі зазначеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що факт наявності протягом тривалого часу (12 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном

З урахуванням викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягала частковому замовленню у вигляді зняття арешту та заборони відчуження з всього нерухомого майна, власником якого є ОСОБА_1 , який накладений постановою від 23.11.2012 року в рамках виконавчого провадження №35368713 з примусового виконання виконавчого листа №2-4436/11, виданого 13.09.2012 року Гагарінським районним судом м. Севастополя.

Також судом правильно визначено порядок виконання судового рішення, зазначивши, що ухвала, після набрання законної сили, є підставою для уповноваженої особи Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції зняти арешт з нерухомого майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, які накладені постановою 23.11.2012 року в рамках виконавчого провадження №35368713 з примусового виконання виконавчого листа №2-4436/11, виданого 13.09.2012 року Гагарінським районним судом м. Севастополя.

Необгрунтованими при цьому є доводи апеляційної скарги представника Міністерства юстиції України про те, що скаржником обрано неналежний спосіб захисту, оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, а не позовом.

Колегія суддів звертає увагу представника апелянта на те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 року у справі № 577/4541/20 (провадження № 61-8240св21)

Посилання у апеляційній скарзі на несплату боржником виконавчого збору по вказаним виконавчих провадженнях не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, що з метою стягнення виконавчого збору державний виконавець виносив постанову, відкривав виконавче провадження і саме задля виконання цього виконавчого документа накладав арешт на майно боржника.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно застосував норми процесуального права. Ухвала Київського районного суду м. Одеси від 01.02.2024 року постановлена з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 20 грудня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе