Справа № 487/9558/23
Провадження № 2/487/1079/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2024 року м.Миколаїв

Заводський районний суд м.Миколаєва у складі: Головуючого судді - Притуляк І.О. за участю секретаря судового засідання - Уманського І.В., розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду в м. Миколаєві, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання втратившим право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року представник позивача адвокат Ремешевський Є.А. вернувся до Заводського районного суду м.Миколаєва з позовом, яким просив усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні, належною йому на праві власності, квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення з неї відповідача ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обгрунтування заявлених вимог, представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 17.09.2013 року №2280, належить квартира АДРЕСА_1 .

У квартирі, з 11.12.2013 року, зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який є сином дружини позивача. У 2021 році, відповідач виїхав на постійне місце проживання до Республіки Польщі, однак з реєстраційного обліку не знявся.

З вказаного часу ОСОБА_2 у квартирі не проживає, витрати по сплаті комунальних послуг та утриманню житлового приміщення не несе. Разом з тим, факт його реєстрації у квартирі, порушує права ОСОБА_1 на володіння та розпорядження належним йому нерухомим майном.

Вказані обставини і слугували підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 15.01.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду у загальному позовному провадженні.

15.02.2024 року, відповідач ОСОБА_2 , на електронну адресу суду, направив відзив, підписавши його кваліфікованим удосконаленим електронним підписом, відповідно до якого заявлений позов визнав у повному обсязі.

08.04.2024 року, представник позивача адвокат Ремешевський Є.А. подав до суду заяву про зміну предмету позову.

Відповідно до заяви, посилаючись на приписи ст.ст.401, 405 ЦК України, ст.72 ЖК України просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , оскільки протягом року за вказаною адресою не пооживає без поважних причин.

Ухвалою суду від 09.04.2024 року, заяву представника позивача адвоката Ремешевського Є.А. про зміну предмету позову прийнято до розгляду.

22.04.2024 року на електронну адресу суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про визнання позову у підготовчому провадженні, подана відповідно до п.1 ч.1 ст.49 ЦПК України та підписана його кваліфікованим електронним підписом.

Відповідно до заяви, відповідач просив провести розгляд справи за його відсутності.

До підготовчого судового засідання позивач та його представник не з`явилися.

Представник позивача подав до суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просив провести за його та позивача відсутності, позов задовольнити з урахуванням заяви відповідача про його визнання. Також просив повернути частину сплаченого судового збору, з урахуванням підстав для застосування положень ч.1 ст.142 ЦПК України.

Суд, дослідивши подані сторонами заяви, вважає про існування достатніх правових підстав, для прийняття рішення по справі в порядку ч.3 ст.200 ЦПК УКраїни.

Враховуючи позицію відповідача, який не бажає приймати участь у судовому засіданні, та зміст його заяви, яка надійшла 22.04.2024 року, суд вважає, ОСОБА_2 таким, що обізнаний з наслідками подання ним заяви про визнання позову, визначеними ч.3 ст.200 ЦПК УКраїни.

Підстав для відмови у прийняті заяви відповідача ОСОБА_2 про визнання позову, визначених положеннями ч.4 ст.206 ЦПК України, судом не встановлено.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється зокрема на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року)

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.

Власник житлового приміщення має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Так судом встановлено, що позивач, на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є., 17.09.2013 року за реєстровим номером 2280, є власником квартири АДРЕСА_1 .

У квартирі з 11.12.2013 року зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (Витяг з реєстру територіальної громади міста Миколаєва №13.23-33620-2023 від 27.12.2023 року).

Разом з тим, як було встановлено судом відповідач ОСОБА_2 з 2021 року за вказаною адресою не проживає, що підтверджується Актом від 30.03.2024 року, відміткою у пвспорті відповідача про взяття з 11.06.2021 року на тимчасовий консульський облік у Консульстві України в Гданську, та не спростовувалрся ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву.

З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач не мешкає у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік.

Приходячи до вказаного висновку суд враховує, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі й шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Обраний позивачем спосіб захисту є вірним. Правові підстави для користування спірним житловим приміщенням відповідачем на теперішній час відсутні.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічна правова норма викладена в ч.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір".

З урахуванням визнання відповідачем позову на стадії підготовчого провадження та подання представником позивача заяви про повернення частини сплаченого судового збору позивачу, відповідно до визначених норм процесуального закону, суд вважає за необхідне прийняти рішення про повернення ОСОБА_1 п`ятдесяти відсотків судового збору, сплаченого за квитанцією 0.0..1 (код документа 9327-6399-8542-0373 від 21.12.2023 року у розмірі 536,50 грн..

Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 536,50 грн..

Керуючись ст.ст. 200, 206, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , таким що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 536,50 грн..

Зобов`язати фінансовий орган - Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області повернути ОСОБА_1 сплачений за квитанцією 0.0..1 (код документа 9327-6399-8542-0373 від 21.12.2023 року судовий збір у розмірі 536,50 ( п`ятсот тридцять шість гривень п`ятдесят копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 , місе реєстрації АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 09.05.2024 року.

Головуючий суддя: І.О. Притуляк