Справа № 450/1161/24 Провадження № 2/450/1056/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Кукси Д.А.

секретаря судового засідання Качмар М.З.

за участю представника позивачів адвоката Іванова О.О.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Пустомити цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою, -

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача): позивачі звернулися до суду про визначення порядку користування квартирою та просили виділити їм у користування житлові кімнати 22-1 площею 12,3 кв.м., 21-4 площею 17.1 кв.м., 21-6 площею 9,7 кв.м.,: залишити у загальному користуванні коридор 21-1 площею 3,1 кв.м, коридор 21-2 площею 3,1 кв.м, коридор І площею 5,5 кв.м, коридор ІІ площею 2,8 кв.м., кухню ІV площею 9,8 кв.м, душеву V площею 1,0 кв.м., вбиральню VІ площею 0,6 кв.м.

В обґрунтування позову покликаються на те, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 з 26.10.1985 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.08.2023. Під час перебування в шлюбі народилося двоє доньок, які є позивачами у справі: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачі та відповідач проживають у спірній квартирі АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Квартира АДРЕСА_1 була приватизована та належить позивачам та відповідачу на праві спільної сумісної власності згідно Свідоцтва про права власності від 29.11.2010, яка складається з 4 кімнат, загальною площею 76.0 кв. м., житловою площею 53.8 кв, м. Під час шлюбу, позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 за договором купівлі- продажу від 22.03.2012 придбали квартиру АДРЕСА_3 у цьому ж будинку, яка складається з 1 кімнати загальною площею 16.4 кв. м., житловою площею 12.3 кв. м. Квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 мають у спільному користуванні приміщення: 1/5,5 кв.м. (коридор); Н/2,8 кв.м. (коридор); IV/9,9 кв.м. (кухня); V/1,0 кв.м. (душева); VI/0,8 кв.м (вбиральня) та складають фактично одне ціле. Останні кілька років позивачі та відповідач конфліктують з приводу користування квартирою. Відповідач чинить перешкоди позивачам у користування квартирою, мотивуючи тим, що він вклав усі гроші у квартири, заперечуючи частки позивачів. Ідеальна частка площі кожного з співвласників ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ) у квартирі АДРЕСА_1 становить 19 кв. м.; ідеальна частка площі кожного з співвласників ( ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ) у квартирі АДРЕСА_3 становить 8,2 кв.м. Зараз фактично склався порядок, що ОСОБА_4 користується житловою кімнатою 21-6 площею 9,7 кв.м., ОСОБА_5 користується житловою кімнатою 21-4 площею 17,1 кв. м., ОСОБА_3 користується житловими кімнатами 22-1 площею 12,3 кв. м., а відповідач ОСОБА_1 користується житловими кімнатами 21-5 площею 17,4 кв. м. та 21-3 площею 9,6 кв. м. У спільному користуванні позивачів та відповідача перебувають приміщення: 1/5,5 кв.м. (коридор); И/2,8 кв.м. (коридор); IV/9,9 кв.м. (кухня); V/1,0 кв.м. (душева); Vl/0,8 кв.м (вбиральня). Оскільки домовленості із відповідачем досягнути не можливо у зв`язку із його позицією та частими конфліктами, виникла потреба у зверненні до суду. З метою встановлення нормальних житлових умов справедливим є встановлення порядку користування житлом по фактичному користуванню. Такий порядок відповідатиме допустимим розмірам житлової площі на кожну особу та не призведе до погіршення житлових умов цих осіб, а також буде збережено цільове призначення квартири. Відхилення виділених у користування приміщень від ідеальних часток є незначними. Забезпечити їх точну відповідність, з урахуванням планування - неможливо. 19.11.2024 представник позивача уточнив позовні вимоги та просив виділити у користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 житлову кімнату 22-1 площею 12,3 кв. м., у квартирі АДРЕСА_2 та житлові кімнати 21-4 площею 17,1 кв. м., 21-6 площею 9,7 кв. м. у будинку АДРЕСА_4 , а коридор 21-1 площею 3,1 кв. м, коридор 21-2 площею 3,1 кв. м., коридор I площею 5,5 кв. м., коридор II площею 2,8 кв. м., кухню IV площею 9,9 кв. м., душеву V площею 1,0 кв. м., вбиральню VI площею 0,8 кв. м. що належать до квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , залишити у загальному користуванні.

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та поданому уточненні.

Позиція відповідача: 22.10.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, який прийнятий протокольною ухвалою від 22.10.2024, в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог покликаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 разом зі своєю колишньою дружиною - ОСОБА_3 .. Жодних інших осіб за вищевказаною адресою не проживає більше 5 років. Доньки відповідача ОСОБА_1 - позивачі ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 квартиру не навідують, участі в утриманні квартири не беруть, жодного разу не зверталися до відповідача з приводу користування спільним житлом, а також, не зверталися у встановленому законом порядку до компетентних органів щодо усунення перешкод у користуванні житлом. Спільною квартирою опікується відповідач - ОСОБА_1 , проводить поточний ремонт, регулярно сплачує комунальні платежі, позивачі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , попри те, що є співвласниками вищевказаної квартири, наголошують на своїх правах, забуваючи, що власність є й обов`язком. Усі власники зобов`язані відшкодувати сплачені за комунальні платежі кошти, тому із співвласників на кого оформлений рахунок. Квартира за адресою: АДРЕСА_5 належить позивачам та відповідачу на праві спільної сумісної власності, а не спільної часткової власності та частка позивачів та відповідача не визначена. Квартира за адресою АДРЕСА_6 належить відповідачу ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності. Позивачі ніколи не користувалися вищевказаною квартирою, в квартирі була зареєстрована і постійно проживала матір відповідача - ОСОБА_6 до моменту смерті. Документів, які б встановлювали, що дана квартира є спільною власністю подружжя немає, жодних конфліктів між відповідачем та позивачами з приводу користування житлом не існує. Відповідач неодноразово намагався врегулювати питання користування житлом мирним шляхом, після подання до суду позивачка ОСОБА_7 ініціювала звернення до правоохоронних органів з заявою щодо вчинення відповідачем домашнього насильства, однак, справу було закрито за відсутності складу адміністративного правопорушення. Вважають усі звинувачення в конфліктах надуманими та безпідставними. Жодних перешкод відповідач позивачам у користуванні житлом не чинить та заперечує щодо існування обставин, які б заважали позивачам реалізовувати своє право власності на спільне майно, тому вважає позовні вимоги безпідставними.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

18.03.2024 ухвала про відкриття провадження; 25.04.2024 заява представника відповідача про участьу судовому засіданні в режимі відеоконференції; 22.07.2024 клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи; 29.08.2024 ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду; 22.10.2024 клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження; 22.10.2024 ухвала про відмову у переході на стадію підготовчого провадження та про прийняття відзиву (протокольна); 22.10.2024 відзив на позовну заяву; 19.11.2024 заява про уточнення позовних вимог.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.11.2010, квартира за адресою: АДРЕСА_5 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .. Загальна площа квартири 76,0 кв.м., житлова 53,8 кв.м. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду. Приміщення І; ІІ; ІІІ; IV; V; VI у спільному користуванні.

Згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного 22.03.2012 укладеного між продавцями ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та покупцем ОСОБА_1 , останній прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Як зазначила позивач ОСОБА_3 , та не заперечив відповідач, квартиру АДРЕСА_2 було набуто під час перебування вказаних сторін у шлюбі.

Згідно з положенням ч. ч. 1-2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норми ст.ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Таким чином, покликання відповідача на придбання квартири АДРЕСА_2 за його кошти, не може свідчити про те, що дане нерухоме майно належить лише йому на праві власності, як і покликання на реєстрацію та проживання у цій квартирі його матері до дня смерті.

Посилання у відзиві на відсутність рішення про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя не заслуговує на увагу, оскільки існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_5 належить на праві спільної сумісної позивачам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_1 ; квартира за адресою: АДРЕСА_6 належить на праві спільної сумісної власності позивачці ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_1 .

Частинами 1, 2 ст.370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Судом встановлено, що частки в квартирах АДРЕСА_1 та АДРЕСА_7 , учасниками спільної сумісної власності не визначено.

Відповідно до п. 14 постанови № 20 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до п. 6 постанови № 7 Пленуму ВСУ від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності.

Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 6 лютого 2023 року у справі № 607/22941/21.

Згідно технічного паспорту на приватизовану квартиру АДРЕСА_8 зазначається, що квартира розташована на 4 поверсі 4 поверхового будинку та складається з 4 кімнат, житловою площею 53,8 кв.м., в тому числі 1-а кімната 9,5, 2-а кімната 17,1, 3-я кімната 17,4, 4-а кімната 9,7, кухні площею 9,9, ванна кімната площею 1,0 кв.м, вбиральна 0,8 кв.м., коридор 5,5; 2,8 кв.м, коридор 3,1; 3,1 кв.м. площа 16,0 кв.м. в спільному користуванні, загальна площа 76,0 кв.м.

У технічному паспорті на приватизовану квартиру АДРЕСА_2 зазначається, що квартира розташована на 4 поверсі 4 поверхового будинку та складається з 1 кімнати, житловою площею 12,3 кв.м., кухні площею 9,9 кв.м, ванна кімната площею 1,0 кв.м, вбиральна 0,8 кв.м., коридор 5,5; 2,8 кв.м,комірки 0,2 кв.м. площа 3,7 кв.м. в спільному користуванні, загальна площа 76,0 кв.м.

Згідно двох технічних паспортів, вказані квартири об`єднані та використовуються сторонами як одна квартира, що не заперечується учасниками процесу.

Стороною відповідача не зазначався прийнятний для нього порядок користування спільним майном, тому суд приймає до уваги порядок користування спірними квартирами, вказаний стороною позивачів.

Крім того у відзиві відповідач вказує на відсутність перешкод у користуванні квартирами позивачам, однак предметом спору є порядок користування майном.

Щодо покликання про оплату комунальних послуг лише відповідачем, то останній не позбавлений можливості звернення про відшкодування таких усіма співвласниками майна, порядок користування яким вирішується у даному спорі.

Таким чином, враховуючи рівність часток позивачів та відповідача у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , а також рівність часток позивачки ОСОБА_3 та відповідача у квартирі АДРЕСА_2 , суд вважає за можливе встановити наступний порядок користування квартирою: виділити у користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 житлову кімнату 22-1 площею 12,3 кв. м., у квартирі АДРЕСА_2 та житлові кімнати 21-4 площею 17,1 кв. м., 21-6 площею 9,7 кв. м. у будинку АДРЕСА_4 , а коридор 21-1 площею 3,1 кв. м, коридор 21-2 площею 3,1 кв. м., коридор I площею 5,5 кв. м., коридор II площею 2,8 кв. м., кухню IV площею 9,9 кв. м., душеву V площею 1,0 кв. м., вбиральню VI площею 0,8 кв. м. що належать до квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , залишити у загальному користуванні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою слід задоволити.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, ч.1 якої передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 247, 263-265, 268, 352 ЦПК України, ст.ст. 317.319, 355 ЦК України, ст.ст. 60, 70 СК України суд, -

п о с т а н о в и в :

позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою задоволити.

Виділити у користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 житлову кімнату 22-1 площею 12,3 кв. м., у квартирі АДРЕСА_2 та житлові кімнати 21-4 площею 17,1 кв. м., 21-6 площею 9,7 кв. м. у будинку АДРЕСА_4 , а коридор 21-1 площею 3,1 кв. м, коридор 21-2 площею 3,1 кв. м., коридор I площею 5,5 кв. м., коридор II площею 2,8 кв. м., кухню IV площею 9,9 кв. м., душеву V площею 1,0 кв. м., вбиральню VI площею 0,8 кв. м. що належать до квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , залишити у загальному користуванні.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 суму сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачі: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_9 .

ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_9 .

ОСОБА_5 , АДРЕСА_9 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_9 .

Повний текст рішення виготовлено 20.12.2024.

СуддяД. А. Кукса