КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/5020/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2024 року м. Одеси

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Скриль Ю.А.,

за участю секретаря судового засідання Остапчук О.Є.,

за участю:

представника позивачки - адвоката Журик Т.В.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одесі у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду 09 серпня 2024 року з позовними вимогами до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стверджуючи, що сім`я між ними розпалась, поновити сімейні відносини не можливо.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Скриль Ю.А.

18.09.2024 ухвалою Київського районного суду м. Одеси відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

У судове засідання 18.09.2024 позивачка та її представник ОСОБА_3 не з`явилися, представник позивача надіслала письмову заяву, в якій наполягала на розірванні шлюбу, справу просила розглядати у їх відсутність, та не надавати сторонам термін на примирення.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав суду клопотання про обов`язкову особисту участь позивачки у судовому засіданні та просив надати подружжю термін на примирення та час для збереження сім`ї.

Вивчивши матеріали справи, надані відповідачем документи та пояснення, суд встановив наступне.

Сторони уклали шлюб 02 лютого 2013 року, актовий запис № 89, вчинений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворівському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Від цього шлюбу сторони неповнолтініх дітей не мають.

Позивачка у позові стверджує, що сім`я між ними розпалась, причиною є різні погляди на подружнє життя, відсутність спільних інтересів та втрати почуття любові та поваги один до одного. Сторони тривалий час не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, мешкають окремо. Також ОСОБА_2 стверджує, що сім`я розпалась остаточно, відновити сімейні стосунки неможливо. Шлюб має формальний характер. На примирення не згодна.

Відповідач не визнаючи позовні вимоги, вважає, що рішення про розірвання шлюбу дружина прийняла необдумано. До травня 2024 року вони разом проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім цього, з початку збройної агресії виїжджали разом за кордон до Республіки Польщі, де також спільно проживали та вели спільне господарство. Відповідач стверджує, що він протягом усього спільного їх життя брав активну участь у вихованні наразі вже повнолтіньої спільної доньки, а також у вихованні доньки дружини від першого шлюбу. Також відповідач ОСОБА_1 не розуміє у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду про розірвання шлюбу, ураховуючи, що до теперішнього часу вони підтримують зв`язок, він допомагає їй у побутових питаннях, які в неї виникають під час перебування на території Французької Республіки. Відповідач вважає, що сім`ю можливо зберегти, на даний час він намагається відновити подружні стосунки, у зв`язку з чим просив надати максимальний час для примирення - шість місяців.

Відповідно до частини 7 статті 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Ухвалою суду від 18.09.2024 клопотання відповідача про надання строку на примирення задоволено частково, надано сторонам строк для примирення тривалістю 3 місяці, провадження по справі зупинено та ухвалою суду від 18.12.2024 провадження по справі поновлено.

У судовому засіданні 18.12.2024 представник позивачки ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить ухвалити рішення про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що сторони за час строку наданого судом на примирення не відновили свої подружні стосунки, сім`я розпалась остаточно та відновленню не підлягає та вважає, що відповідач навмисно затягує розгляд справи. Також пояснила, що наразі в іншому суді розглядається спір про розподіл спільного майна подружжя за позовом відповідача у цій справі. Саме з цього питання зустрічалось подружжя під час надання їм строку на примирення , а саме: щодо можливості укладання миррвої угоди у справі про поділ майна подружжя. Жодних розмов про примирення під час зустірчі 15 листопада 2024 року, коли позивачка тимчасово перебувала в м. Одесі, не велось.

Відповідач у судовому засіданні 18.12.2024 пояснив, що за наданий судом час на примирення, вони з дружиною згоди не досягли та не примирилися. Не заперечував також проти того, що сторони мешкають окремо, втім вважає, що сім`ю можна зберегти, тому на розірвання шлюбу не згодний. Відповідач не заперечував проти факту розподілу майна між подружжям в іншому суді та не заперечував проти факту проведення 15.11.2024 перемов з питання укладання мирової угоди.

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши представника позивачки, відповідача, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

З матеріалів даної справи вбачається, що позивачка продовжувати шлюбні відносини не бажає і на примирення не згодна, за час наданий на примирення сторони не відновили шлюбні стосунки, від відповідача належних доказів та переконливих доводів щодо можливості збереження сім`ї не надійшло.

За таких обставин суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 СК України.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного Кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

В пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене частиною 1 статті 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Таким чином, з вищезазначеного випливає, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Так, позовна заява надійшла до суду 09.08.2024 року та ухвалою суду від 18.09.2024 року судом надано сторонам час на примирення, проте примирення сторін не відбулося, сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тобто доводи відповідача про можливість збереження шлюбу нічим не підкріплені.

Наданий судом строк не призвів до примирення сторін у справі.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, позов підлягає задоволенню.

Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Майновий спір на момент розірвання шлюбу між сторонами розглядається в іншому суді іншим складом суду.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з положеннями ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідач за наданий час сторонам на примирення подружні стосунки не відновив.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивачки про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають.

Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню.

За статтею 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

У судовому засіданні встановлено, що сім`я розпалася остаточно, і шлюб носить формальний характер. Подальше сумісне проживання суперечить їх інтересам, що мають істотне значення.

Керуючись ст.ст. 263-265, 274-279, 280-283 ЦПК України, ст.ст. 110, 112, 113, 114 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зареєстрований 02.02.2013 Відділом реєстрації актів цивільного стану у Суворівському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, за актовим записом № 89, що не мають неповнолітніх дітей, відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.02.2013.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважати розірваним у день набрання чинності цим рішенням.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено та підписано 18.12.2024.

Суддя Ю. А. Скриль