Справа № 136/776/23
Провадження № 22-ц/801/864/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 рокуСправа № 136/776/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Медвецького С. К.,

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 136/776/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 13 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Кривенка Д. Т. у залі суду, повний текст якого складено 22 лютого 2024 року,

встановив:

Короткий зміст вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Позов мотивований тим, що 31 жовтня 2017 року ОСОБА_2 умисно подав до органу досудового розслідування неправдиве повідомлення про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України.

Крім того, під час допиту у якості потерпілого у кримінальному провадженні ОСОБА_2 надав завідомо неправдиві свідчення відносно нього, а саме щодо нанесення ним тілесних ушкоджень останньому.

21 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_2 внесено відомості до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження № 0000225 за частиною першою статті 383 КК України.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 березня 2023 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 383, частиною першою статті 384 КК України у зв`язку з закінченням строків давності; кримінальне провадження № 0000225 від 21 жовтня 202 року закрито, а його цивільний позов залишено без розгляду.

Указує, що унаслідок протиправних дій ОСОБА_2 йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 25 000 грн.

На обґрунтування розміру суми моральної шкоди зазначає, що він втратив душевний спокій, увесь час перебуває у стані напруження та стресу, пережив та продовжує переживати душевні страждання.

Уважає протиправну поведінку ОСОБА_2 психотравматичною для себе, оскільки вчиненням указаного правопорушення принижено його честь та гідність, порушено нормальні життєві зв`язки, у зв`язку з чим, він змушений докладати значних зусиль для відновлення нормального порядку свого життя, що полягає у замиканні від оточуючих, внутрішньому неспокої через судження сторонніх після наклепу на нього, зниженні настрою, депресії та порушенні сну.

Через тривалий час досудового розслідування він неодноразово звертався зі скаргами на дії та бездіяльність слідчих, що також негативно вплинуло на його емоційний стан.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 25 000 грн моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 13 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

подані позивачем докази є неналежними, недостатніми, не містять інформації щодо предмета доказування, не дають можливості встановити дійсні обставини справи та обґрунтування моральної шкоди у заявленому розмірі;

позивачем не доведено, що плітки сусідів про його неправомірні дії, які він не вчиняв, розповсюджував відповідач і, що, таким чином, він умисно хотів принизити честь та гідність позивача, його ім`я та репутацію у суспільстві;

самовразливість позивача, його схильність до марних страхів або помисливість чи вразливість може бути як тимчасовим станом, що притаманно швидкоплинній тривожності у всіх людей, так і рисою його характеру;

заявлена ОСОБА_1 вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У березні 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 13 березня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху з підстав несплати судового збору.

26 березня 2024 року на виконання вимог ухвали ОСОБА_1 подав оригінал квитанції про сплату судового збору.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скарга та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 квітня 2024 року справу призначено до розгляду на 09 травня 2024 року в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

судом першої інстанції не було досліджено усі обставини справи;

суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням не доведена;

безпідставне порушення кримінального провадження щодо нього, спричинило йому душевні страждання та негативні зміни в його житті;

моральна шкода завдана винною поведінкою ОСОБА_2 , унаслідок його протиправних дій;

завдання моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями доведено матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Відзив на апеляційну скаргу впродовж встановленого судом строку не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 22 грудня 2022 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у кримінальному провадженні № 0000225, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 жовтня 2020 року, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 383, частиною першою статті 384 КК України.

ОСОБА_2 повідомлено підозру про те, що:

31 жовтня 2017 року він завідомо неправдиво, умисно, подав до Липовецького відділу Немирівської місцевої прокуратури письмову заяву про вчинення ОСОБА_3 злочину відносно нього, а саме нанесення йому тілесних ушкоджень останнім, якого фактично вчинено не було;

05 грудня 2017 року він, будучи допитаним у статусі потерпілого у кримінальному провадженні № 0000187, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 листопада 2017 року, за частиною першою статті 125 КК України, свідомо повідомив завідомо неправдиве показання щодо нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_1 .

Потерпілим у вказаному кримінальному провадженні визнано позивача ОСОБА_1 , яким заявлено цивільний позов до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 березня 2023 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 383 КК України, частиною першою статті 384 КК України на підставі статті 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

Кримінальне провадження № 0000225 відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 жовтня 2020 року на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КК України закрито.

Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Указана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили.

З ухвал Липовецького районного суду Вінницької області від 09 травня 2022 року, 26 травня 2022 року слідує, що ОСОБА_1 звертався до суду зі скаргами на дії та бездіяльність слідчих у кримінальному провадженні № 0000225 від 21 жовтня 2020 року.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи викладене, розгляд даної справи з ознаками малозначності, згідно з частинами четвертою, шостою статті 19, частиною першою статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд у складі у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 свої доводи фактично зводить до того, що неправомірними діями ОСОБА_2 , які сприяли незаконному порушенню кримінального провадження щодо нього, йому заподіяно моральну шкоду, відшкодування якої просить стягнути у примусовому порядку з відповідача.

Відповідно до частини другої статті 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з частиною сьомою статті 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду необхідно встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд указує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Установлено, що ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 березня 2023 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 383 КК України, частиною першою статті 384 КК України на підставі статті 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

Кримінальне провадження № 0000225, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 жовтня 2020 року, на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КК України закрито.

Потерпілим у вказаному кримінальному провадженні був визнаний ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 44 КК України встановлено, що звільненню від кримінальної відповідальності підлягає лише «особа, яка вчинила кримінальне правопорушення».

Аналогічне формулювання міститься і в частині першій статті 49 КК України, відповідно до якої «особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули такі строки…».

Відтак звільнятися від кримінальної відповідальності може лише особа, яка є винною у вчинення кримінального правопорушення. З цих мотивів, власне, відповідну підставу звільнення від кримінальної відповідальності в теорії і вважають нереабілітуючою.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц (провадження № 61-1059св20) зроблено висновок, що:

«звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими».

У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21) зроблено висновок, що:

«звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу заподіяну з його вини шкоду».

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року у справі № 367/6377/17 (провадження № 61-975св23).

Відповідно до частини третьої статті 285 КПК України підозрюваному, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати про закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться у повному обсязі у загальному порядку.

Отже ОСОБА_2 , у разі незгоди з суттю повідомленої йому підозри чи підставою закриття кримінального провадження, яка не є реабілітуючою, був вправі заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави і наполягати на своєму повному виправданні (реабілітації).

Матеріалами справи встановлено, що підозрюваний ОСОБА_2 був обізнаний щодо характеру прийняття відповідного процесуального рішення суду, зокрема, те, що підстави прийняття такого рішення суду мають нереабілітуючий характер, та висловив свою згоду на закриття кримінального провадження з таких підстав.

Відтак закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України є нереабілітуючою підставою, а тому останній не звільняється від обов`язку відшкодування заподіяної його діяннями шкоди та позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди внаслідок дій відповідача.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 295/2579/17 зроблено висновок, що:

«у разі, коли кримінальне провадження було закрито у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності з підстав, передбачених частиною першою статті 49 КК України, питання про цивільно-правову відповідальність вирішується загальних підставах».

Ураховуючи те, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 закрито у зв`язку з закінченням строків давності, що відноситься до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження, заподіяна моральна шкода потерпілому відшкодовується у такому самому порядку як і при ухваленні обвинувального вироку.

Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) зроблено висновок, що:

«гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості».

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 зроблено висновок, що:

«адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого».

Отже адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту.

Установлені у справі фактичні обставини та аналіз наведених правових норм, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, дають апеляційному суду підстави дійти висновку про те, що протиправними діями ОСОБА_2 позивачу заподіяно душевні страждання, які знаходяться в причинному зв`язку з настанням моральної шкоди, за які відповідач повинен нести відповідальність по їх відшкодуванню.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність завдання моральної шкоди позивачу та вважає, що протиправними діями відповідача ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях, негативних змінах в його житті та здоров`ї, оскільки останній зазнав певних страждань через поширення недостовірної інформації щодо нього та був змушений витрачати час на досудове розслідування кримінального провадження.

Разом з тим, беручи до уваги принципи, які повинні ураховуватися при стягненні моральної шкоди, апеляційний суд вважає, що заявлений ОСОБА_1 розмір моральної шкоди є завищеним.

Доказів на спричинення моральної шкоди відповідачем, яку можливо оцінити у розмірі 25 000 грн позивачем не надано.

Європейський суд з прав людини у справі «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу)» від 29 березня 2001 року використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачем моральних страждань, з урахуванням їх характеру, глибини і тривалості, ступеню душевних переживань ОСОБА_1 , який дійсно зазнав стресу та порушення нормального способу життя, внаслідок неправомірних дій, які вчинив відповідач, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, буде стягнення з відповідача грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Указаний розмір моральної шкоди, на переконання апеляційного суду, відповідає змісту порушеного права позивача, вимогам розумності та справедливості, є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не призведе до її збагачення.

Отже колегія суддів вважає, що вина ОСОБА_2 підтверджена матеріалами справи, тому вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є законною, проте підлягає частковому задоволенню, відповідно до її співмірності зі спричиненою шкодою.

Апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Підсумовуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням є помилковим, тому рішення суду слід скасувати з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовної вимоги та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовної вимоги.

Щодо судових витрат в суді першої та апеляційної інстанції

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з підпунктом першим пункту першого частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімум для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції в 2023 році з вимогою про відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням у розмірі 25 000 грн.

Ціна позову у цій справі становить 25 000 грн.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2023 року для працездатних осіб встановлено у розмірі 2 684 грн.

Отже за подання позовної заяви до суду першої інстанції заявником підлягала сплаті сума судового збору у розмірі 1 073,60 грн (25 000 х 1 % = 250 грн, що є меншим 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Установлено, що при поданні позовної заяви ОСОБА_1 не сплатив судовий збір, посилаючись на звільнення від його сплати на підставі пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, тому останній не звільнений від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви, тому він підлягає стягненню з нього в дохід держави.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 14 лютого 2024 року у справі №727/11573/22.

Відтак несплачена сума судового збору за подання позовної заяви становить 1 073,60 грн.

Відповідно до пункту 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо факт недоплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору.

За таких обставин, в порядку розподілу судових витрат за результатами розгляду справи зі сторін на користь держави слід стягнути несплачену суму судового збору за подання позовної заяви пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог (20 %).

Отже стягненню з ОСОБА_2 в дохід держави підлягає судовий збір за подання до суду позовної заяви у розмірі 214,72 грн (1073,60 грн х 20 %), решта судового збору за подання позовної заяви у розмірі 858,88 грн підлягає стягненню в дохід держави з позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Законом передбачено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 150 % ставки судового збору, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги незалежно від оспорюваної суми.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1 610,40 грн (1 073,60 грн х 150 %).

Беручи до уваги часткове задоволення позовної вимоги (20 %) з відповідача на користь позивача слід стягнути 322,08 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 13 лютого 2024 року скасувати й ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 858,88 судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 214,72 судового збору за подання позовної заяви.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 322,08 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді: Світлана КОПАНИЧУК

Віталій ОНІЩУК