ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9464/24 Справа № 199/739/24 Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з сімейних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2024року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 в якому виклав вимоги про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024року позовні вимоги роз`єднано, виділено у самостійне провадження позовні вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовні вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя позивач обґрунтовував тим, що сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі було набуто у спільну сумісну власність наступне майно: квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , а також автомобіль марки «Toyota Yaris», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Ураховуючи, що домовленості щодо поділу майна між подружжям не досягнуто, уточнивши позовні вимоги, позивач вимагав визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 , а іншу частину вказаної квартири залишити у власності ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_4 , а іншу частину вказаної квартири залишити у власності ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 , а іншу частину вказаної квартири залишити у власності ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Toyota Yaris», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; та стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації половини вартості автомобіля марки «Toyota Yaris», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на частину квартири АДРЕСА_4 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на частину квартири АДРЕСА_2 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Toyota Yaris», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини вартості автомобіля марки «Toyota Yaris», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 139 670,69грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_3 , відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У червні 2024року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій виклав вимогу про стягнення з відповідачки на його користь витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 50 000,00грн.

На підтвердження понесених позивачем судових витрат представник надав суду витяг з договору про надання правової (правничої) допомоги від 25 грудня 2023року, з якого вбачається, що сторони договору обумовили розмір гонорару адвоката та порядок його сплати, квитанції до прибуткового касового ордеру від 25 грудня 2023року та від 28 червня 2024 року, а також акт приймання-передачі від 28 червня 2024року, згідно яких позивачем було сплачено адвокату Коротя Р.О. за представництво його інтересів у цивільній справі № 199/739/24 грошові кошти в загальному розмірі 50 000,00грн.

Також у липні 2024року Єфіменко В.М. звернулася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій виклала вимогу про стягнення з позивача на її користь витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 21 200,00грн.

Заява обґрунтовувалась тим, що 11 березня 2024року між нею та адвокатом Скочко О.А. було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги. У пункті 7 цього договору та у додатку до нього було узгоджено вартість та спосіб оплати послуг адвоката. Згідно квитанції № 01072024/1 та акту прийому-передачі правничої допомоги від 01 липня 2024року загальна сума сплаченої правничої допомоги, наданої адвокатом Скочко О.А. відповідачці становить 21 200,00грн та складається з наступного: консультація (2 години) ? 1 000,00грн; ознайомлення з матеріалами справи 1 000,00грн; здійснення адвокатського запиту щодо вартості автомобіля 500,00грн; складення (3 години) та подання до суду відзиву на позовну заяву 3 000,00грн; участь представника у чотирьох (17 червня 2024року, 14 травня 2024року, 06 червня 2024року та 27 червня 2024року) судових засіданнях 6 000,00грн; складення та подання до суду додаткових пояснень у справі 3 000,00грн; складення та подання до суду заяви про зменшення сум правничої допомоги 2 000,00грн.

Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2024року заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00грн.

У задоволенні іншої частини вимог заяв відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 виклала вимогу про скасування додаткового рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, і задоволення в повному обсязі заяву відповідачки.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що відповідачкою було надано докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджується, зокрема, актом прийому-передачі наданої правничої допомоги. Зазначає, що заявлений стороною позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу є значно завищеним та неспівмірним зі складністю справи і часом витраченим адвокатом на надання правової допомоги. Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, всупереч нормам ЦПК України визначив розмір витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з вартості спірного майна, що підлягає поділу між подружжям.

Позивач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частково задовольняючи заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено понесення витрат на професійну правничу допомогу. При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд виходив з вартості спірного майна, що підлягає поділу між подружжям та врахував часткове задоволення позову. А тому суд вважав, що витрати на професійну правничу допомогу підтягають стягненню лише на користь позивача з відповідача та в розмірі різниці між двома сумами (29 067,93 9 179,15), оскільки витрати позивача на правову допомогу (29 067,93грн) є більшими за витрати відповідача (9 179,15грн), а також із подальшим зменшенням розрахованої таким чином суми до 15 000,00грн, керуючись принципами справедливості, розумності та добросовісності.

Проте, апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 3 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012року, договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018року у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).

Апеляційним судом вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає визначенню, виходячи з вартості спірного майна, що підлягає поділу між подружжям, оскільки позивачем не надано, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують вартість спірного майна, а саме квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , квартири АДРЕСА_3 , з яких можна встановити точну ціну позову.

Вартість же автомобіля марки «Toyota Yaris», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була підтверджена відповідачем, а саме висновком № 68/24 від 18 березня 2024року, відповідно до якого його вартість становить 279 341,37грн, що є меншою ніж визначено позивачем.

Позивач визначав вартість спірного майна, виходячи з даних, що містяться в мережі інтернет, що суперечить вимогам процесуального закону.

Апеляційний суд зазначає, що дійсна вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

В якості доказу вартості майна суду можуть бути подані звіт про оцінку саме ринкової вартості майна, проте таких доказів позивач не надав.

Так, на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокат Коротя Р.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надав: копію витягу з договору про надання правової (правничої) допомоги від 25 грудня 2023року, з якого вбачається, що сторони договору обумовили розмір гонорару адвоката та порядок його сплати; копії квитанцій до прибуткового касового ордеру від 25 грудня 2023року та від 28 червня 2024 року; а також копію акту приймання-передачі від 28 червня 2024року, згідно яких позивачем було сплачено адвокату Коротя Р.О. за представництво його інтересів у цивільній справі № 199/739/24 грошові кошти в загальному розмірі 50 000,00грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу адвокат Скочко О.А., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , надала: копію договору про надання правничої допомоги від 11 березня 2024року; копію додатку до договору про надання правничої допомоги; копію акту прийому-передачі правничої допомоги від 01 липня 2024року; квитанцію № 01072024/1 від 01 липня 2024року, згідно яких загальна сума сплаченої правничої допомоги, наданої адвокатом Скочко О.А. відповідачу становить 21 200,00грн та складається з наступного: консультація (2 години) ? 1 000,00грн; ознайомлення з матеріалами справи 1 000,00грн; здійснення адвокатського запиту щодо вартості автомобіля 500,00грн; складення (3 години) та подання до суду відзиву на позовну заяву 3 000,00грн; участь представника у чотирьох (17 червня 2024року, 14 травня 2024року, 06 червня 2024року та 27 червня 2024року) судових засіданнях 6 000,00грн; складення та подання до суду додаткових пояснень у справі 3 000,00грн; складення та подання до суду заяви про зменшення сум правничої допомоги 2 000,00грн.

Отже, зазначене підтверджує фактичне здійснення позивачем та відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатами у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Відсутність доказів оплати вартості наданих адвокатом послуг не може бути самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатами Коротя Р.О. та ОСОБА_3 послуг, враховуючи надані сторонами докази, результат розгляду справи та заперечення відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, апеляційний суд приходить до висновку про можливість зменшення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до 8500,00грн, а понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню до 5 000,00грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Ураховуючи, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024року, залишеним без змін в оскаржуваній частині постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 листопада 2024року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 500,00грн, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00грн. В решті вимог заяв слід відмовити.

Керуючись статтями 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2024року скасувати.

Заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 500,00грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00грн.

В решті вимог заяв відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2024року.

Судді: