Справа № 347/755/22
Провадження № 22-ц/4808/125/24
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Мальцевої Є.Є.,

Девляшевського В.А.,

секретаря Гудяк Х. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 04 жовтня 2023 року, в складі судді Кіцула Ю. С. ухвалене в м. Косів Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином.

Позов обґрунтував тим, 09 квітня 2015 року прокурором Івано-Франківської області порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

В цій кримінальній справі позивача відповідно до ст. 49 КК України визнано потерпілим.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 24 квітня 2019 року, залишеною без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до відповідальності. При цьому цивільний позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду, та роз`яснено його право пред`явити позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої вчиненням злочину, в порядку цивільного судочинства.

Позивач зазначав, що за весь час досудового розслідування та судового розгляду він поніс значні матеріальні витрати, які полягали в необхідності прибувати за викликом до слідчого, прокурора, суду, проведення експертизи відділенням ОБСМЕ Івано-Франківської ОДА тощо. Крім того, позивач поніс матеріальні витрати, пов`язані з підготовкою цивільного позову від 14 грудня 2019 року, та судові витрати на правову допомогу при написанні даного цивільного позову.

Також позивач ОСОБА_1 зазначав, що йому були завдані значні моральні страждання, оскільки події відбувалися біля приміщення Косівського районного суду де було мирне зібрання та перебувала велика кількість людей, громадських активістів. Внаслідок злочинних дій, позивачу було завдано фізичну біль та він довгий час перебував у стресі, що впливало на стан його здоров`я, та він був змушений звертатися за медичною допомогою.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 280 000 грн. моральної шкоди, та 20 800 грн. матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на професійну правничу допомогу.

Рішенням Косівського районного суду від 04 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 8 000 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що моральна шкода в розмірі 8 000 грн., яка була стягнута судом з ОСОБА_2 на його користь є необґрунтованою. Адже, судовий розгляд кримінального проступку вчиненого ОСОБА_2 відносно апелянта негативно вплинув на моральний стан та здоров`я ОСОБА_1 . Через приниження зі сторони відповідача, що відбулося після судового засідання у лютому 2016 року, позивач захворів та перебував на стаціонарному лікуванні, під час якого поніс витрати у розмірі 4 000 грн. Тому йому було завдано значних моральних страждань, які не були належно оцінені судом першої інстанції.

З урахуванням викладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості ОСОБА_1 вважає, що встановлена судом сума компенсація моральної шкоди в даному випадку є недостатньою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Косівського районного суду від 04 жовтня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не погоджується із рішенням суду про стягнення з нього 8 000 грн. у відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 . Зазначає, що саме йому було завдано моральних страждань. 13 червня 2014 року ОСОБА_1 привселюдно ображав апелянта. Ці дії були вчинені з метою приниження його як журналіста. За фактом вищевказаних подій щодо ОСОБА_1 в Косівському районному суді відкрито кримінальне провадження за частиною 2 статті 125 КК України, в якому ОСОБА_2 визнано потерпілим.

15 січня 2024 року ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зі змісту якого вбачається, що частина його містить обґрунтування заперечень щодо доводів апеляційної скарги, а в іншій частині відзив містить заперечення та незгоду відповідача з рішенням суду першої інстанції та зазначає, що рішення не відповідає вимогам законодавства та має бути скасовано. Тому, ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 січня 2024 року, відзив ОСОБА_2 в частині обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги прийнято до розгляду, а в частині обґрунтування щодо незгоди з рішенням Косівського районного суду від 04 жовтня 2023 року та його скасування, залишено без розгляду.

Інші учасники справи не скористались своїм право на подання відзиву на апеляційні скарги. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судовою повісткою та просив розглядати справу за його відсутності, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Юрчук С. В., які просили задовольнити свою скаргу та залишити без задоволення скаргу ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Судом встановлено, що відповідно до копії повідомлення про підозру, 09 квітня 2015 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (а.с. 4).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 24 квітня 2019 року задоволено клопотання ОСОБА_2 про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності. ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження № 000160 від 14 червня 2014 року відносно ОСОБА_2 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, - закрито. Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишено без розгляду (а.с. 5-6).

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 24 квітня 2019 року - залишено без зміни (а.с.7-9).

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ні дії (бездіяльність) га чи вчинені вони цією особою.

Закриття кримінального провадження, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернувся в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки йому була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) доктриною кримінального права визначено як нереабілітуючу підставу звільнення від кримінальної відповідальності.

Сам факт закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав свідчить про наявність складу злочину у тому діянні, в якому обвинувачується особа та вину цієї особи у вчиненні такого злочину.

У постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно пункту 9 даної Постанови зазначено, що суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»).

Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які … зіткнулися з проблемами ... можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц роз`яснено: «У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий».

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність моральної шкоди, оскільки позивач вимушений був терпіти фізичний біль через удар кулаком в обличчя.

Колегія суддів також погоджується із визначеною судом першої інстанції з врахуванням глибини, інтенсивності, характеру, тривалості перенесених позивачем моральних страждань, істотності вимушених змін в організації життя позивача, основоположних засад виваженості і справедливості сумою моральної шкоди у розмірі 8 000 грн.

З інших підстав рішення суду не оскаржується.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду від 04 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2024 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

Є. Є. Мальцева