Справа № 466/5532/24
Провадження № 2/466/1830/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2024 року м. Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

у складі головуючого судді Невойта П.С.,

секретаря с/з Репети К.М.,

розглянувши в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Енергозбуд» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

за участі представника позивача адвоката Багрій О.Л.,

у с т а н о в и в:

23.05.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Енергозбуд», та просить суд стягнути із Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Енергозбуд» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.01.2024 і до 17.04.2024 у розмірі 99 332, 00 гривень, вирішити питання судових витрат.

В обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 січня 2024 року у справі № 466/10337/23 позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Енергозбут» задоволено частково:

визнано протиправним і скасовано наказ №39/ос про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника регіонального відділення виробничого підзрозділу «Львівське регіональне відділення «Енергозбут» Філії Енергозбут» АТ «Українська залізниця» на підставі п.1 ст.41 КЗпП України;

визнано протиправним і скасовано наказ №106/ос про звільнення ОСОБА_2 3 посади начальника регіонального відділення виробничого підрозділу «Львівське регіональне відділення «Енергозбут» Філії Енергозбут» АТ «Українська залізниця» на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України;

поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника регіонального відділення виробничого підрозділу «Львівське регіональне відділення «Енергозбут» Філії Енергозбут» АТ «Українська залізниця» з 01 вересня 2023 року;

стягнуто з Акціонерного Товариства «Українська залізниця» (м.Київ, вул. Єжи Гедриця, 5 ) в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 123 641 (сто двадцять три тисячі шістсот сорок одну) грн. 86 коп. з вирахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів.

Суд також вирішив питання судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у справі №466/10337/23 апеляційну скаргу Акціонерного Товариства "Українська залізниця" задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08січня 2024 року в частині стягнення з Акціонерного Товариства «Українська залізниця» в користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, зменшено розмір стягнення з 123641, 86 грн. до 118937 (сто вісімнадцять тисяч дев`ятсот тридцять сім) гривень 00 копійок, з вирахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів. В решті рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 січня 2024 року залишено без змін.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що середньоденний заробіток позивача становить 1307,00 грн. (липень 2023 року 33220,35 грн., серпень 2023 року 24287,49 грн.), кількість робочих днів: липень 2023 року 21 день, серпень 2023 23 днів, всього 44 днів, (33220,35 + 24287,49 : 44 дні) 1307,00 грн. без утримання обов`язкових податків і зборів.

Кількість днів вимушеного прогулу в період з 01.09.2023 по 08.01.2024 -91 день.

Таким чином, провівши розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2023 року по 08 січня 2024 року, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток в сумі 118937,00 грн., при цьому з цієї суми підлягають відрахуванню обов`язкові податки та збори.

Згідно наказу №41/ос від 18.04.2024 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника регіонального відділення виробничого підрозділу «Львівське регіональне відділення «Енергозбут» філії «Енергозбут» АТ «Укразалізниця» з 01.09.2023 року. Вказаним наказом також наказано виплатити ОСОБА_1 начальнику регіонального відділення виробничого підрозділу «Львівське регіональне відділення «Енергозбут» філії «Енергозбут» АТ «Укразалізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 118937 (сто вісімнадцять тисяч дев`ятсот тридцять сім) гривень 00 копійок, з вирахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів.

За таких обставин, виплата проведена за час вимушеного прогулу, який тривав з 01.09.2023 року і до 08.01.2024 року.

Про те, фактично вимушений прогул тривав до 18.04.2024 року до дня винесення наказу №41/ос від 18.04.2024 року тобто до дня фактичного виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова.

24.04.2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою №ЕЕЛ-6/1/651, в якій просив відповідача виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.01.2024 року по 17.04.2024 рік.

Листом від 02.05.2024 року за №ЕЕЦ-15/428 відповідач повідомив про відмову у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.01.2024 року по 17.04.2024 рік.

Вважає, що відповідачем порушено вимоги трудового законодавства щодо оплати праці позивачу за період вимушеного прогулу. Оскільки кошти йому не виплачені, змушений звернутися до суду за захистом порушеного права.

Від представника відповідача 13.06.2024 року посупив відзив на позовну заяву в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не звертався з проханням про негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі, а відповідно не був поновлений на роботі не з вини Відповідача, а виключно тому, що вирішив не поновлюватися на роботі до набрання рішенням Суду законної сили, то підстав вважати період з 09.01.2024 по 17.04.2024 є вимушеним прогулом та виплачувати ОСОБА_1 будь-які компенсації відсутні.

Ухвалою від 28.05.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Багрій О.Л. підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просили задовольнити з підстав та мотивів викладених у позовній заяві.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов такого.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України).

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Суд встановив такі обставини справи.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 січня 2024 року у справі №466/10337/23 позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Енергозбут» задоволено частково:

визнано протиправним і скасовано наказ №39/ос про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника регіонального відділення виробничого підзрозділу «Львівське регіональне відділення «Енергозбут» Філії Енергозбут» АТ «Українська залізниця» на підставі п.1 ст.41 КЗпП України;

визнано протиправним і скасовано наказ №106/ос про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника регіонального відділення виробничого підрозділу «Львівське регіональне відділення «Енергозбут» Філії Енергозбут» АТ «Українська залізниця» на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України;

поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника регіонального відділення виробничого підрозділу «Львівське регіональне відділення «Енергозбут» Філії Енергозбут» АТ «Українська залізниця» з 01 вересня 2023 року;

стягнуто з Акціонерного Товариства «Українська залізниця» (м.Київ, вул. Єжи Гедриця, 5 ) в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 123 641 (сто двадцять три тисячі шістсот сорок одну) грн. 86 коп. з вирахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів.

Суд також вирішив питання судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у справі №466/10337/23 апеляційну скаргу Акціонерного Товариства "Українська залізниця" задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 січня 2024 року в частині стягнення з Акціонерного Товариства «Українська залізниця» в користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, зменшено розмір стягнення з 123641, 86 грн. до 118937 (сто вісімнадцять тисяч дев`ятсот тридцять сім) гривень 00 копійок, з вирахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів. В решті рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 січня 2024 року залишено без змін.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що середньоденний заробіток позивача становить 1307,00 грн. без утримання обов`язкових податків і зборів.

Згідно наказу №41/ос від 18.04.2024 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника регіонального відділення виробничого підрозділу «Львівське регіональне відділення «Енергозбут» філії «Енергозбут» АТ «Укразалізниця» з 01.09.2023 року. Вказаним наказом також наказано виплатити ОСОБА_1 начальнику регіонального відділення виробничого підрозділу «Львівське регіональне відділення «Енергозбут» філії «Енергозбут» АТ «Укразалізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 118937 (сто вісімнадцять тисяч дев`ятсот тридцять сім) гривень 00 копійок, з вирахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів.

24.04.2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою №ЕЕЛ-6/1/651, в якій просив відповідача виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.01.2024 року і до 17.04.2024 рік.

Листом від 02.05.2024 року за №ЕЕЦ-15/428 відповідач повідомив про відмову у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.01.2024 року і до 17.04.2024 рік.

Станом на день звернення до суду виплат за вимушений прогул ОСОБА_1 не здійснювалося.

Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом.

Частинами 1, 7 ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Положеннями ст.3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.

Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справ і№ 755/12623/19.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу вимушеного прогулу провадиться відповідно до норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100 (далі - Порядок), згідно з абз. 3 пункту 2 якого середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Середньоденний заробіток позивача становить 1307,00 грн. без утримання обов`язкових податків і зборів.

З урахуванням того, що кількість робочих днів у період з 09.01.2024 року і до 17.04.2024 року становить: січень 2024- 17 днів, лютий 2024 року 21 день, березень 2024 21 день, квітень 2024 13 днів, всього 72 робочих дні, то середньоденна заробітна плата позивача, яка становила: 1307, 00 грн. х 72 = 94 104, 00 грн.

За час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 09.01.2024 р. по 17.04.2024 р. робочих днів було 72 днів. Таким чином середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу становить: 1307, 00 грн. х 72 дні вимушеного прогулу = 94 104, 00 грн.

Які як зазначила представник відповідача у поданому відзиві позивач не отримував.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що позивач дійсно перебуває у трудових відносинах із відповідачем і поновлений рішенням суду на роботу, виплат за вимушений прогул не отримав, а тому суд вважає за необхідне позов задовольнити частково.

Щодо вирішення питання судових витрат.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Енергозбуд» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2024 і до 17.04.2024 у розмірі 94 104 /дев`яносто чотири тисячі сто чотири гривні 00 копійок/.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Енергозбуд» на користь держави 1211 /одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок/ судового збору.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН - НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Енергозбуд», , місцезнаходження: 02680, м.Київ, вул.Тверська, 5.

Повний текст рішення складено 19 червня 2024 року.

Суддя П. С. Невойт