ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/748/24 Справа № 211/150/22 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

за участю секретаря Юрченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №211/150/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , про поділ майна в натурі, що перебуває у спільній частковій власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2023 року,

встановив:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , про поділ майна в натурі, що перебуває у спільній частковій власності.

Позов обґрунтований тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-212, виданого 02 березня 2021 року, позивач є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-213, виданого 02 березня 2021 року, є власником 1/2 частки автомобіля марки Renault моделі Trafic 2003 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Власником інших 1/2 частки квартири та 1/2 частки автомобіля є відповідач ОСОБА_2 .

Вказані автомобіль та квартира є неподільними речами.

Позивач направляла на адресу відповідача листи з пропозицією виплатити їй грошову компенсацію вартості її часток у квартирі та автомобілі, на яку відповіді не отримала.

Вважає, що майно, яке перебуває у їх частковій з відповідачем власності, може бути поділено між ними, оскільки відповідач, як малолітня дитина, набуде право власності на весь об`єкт нерухомого майна, що дасть йому можливість безперешкодно користуватися своєю власністю та у відповідача та його законного представника відпадає необхідність компенсувати їй вартість її часток у спільній частковій власності у грошовій формі.

У зв`язку з викладеним позивач просила суд припинити її право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Припинити право власності відповідача на 1/2 частку автомобіля марки Renault моделі Trafic 2003 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , визнавши право власності на вказану квартиру за відповідачем, а за автомобілем за нею.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував вимоги статей 364, 367, 1267, 1278 ЦК України та висновків Верховного Суду, викладений у справах № 243/6275/16-ц від 22 січня 2020 року № 6-8108св08 від 15 жовтня 2008 року, № 219/1337/17 від 24 червня 2021 року, № 3-6248св09 від 17 лютого 2010 року, згідно яких заявлені нею позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апелянт наполягає на тому, що поділ майна, що є спільною сумісною власністю не завдасть шкоди відповідачу, а навпаки він, як малолітня особа, може набути право власності на об`єкт нерухомого майна в цілому, що надасть йому можливість користування всією квартирою та розпоряджатися нею.

Вважає помилковим посилання суду першої інстанції на відсутність доказів вартості майна, так як в матеріалах справи містяться свідоцтва про право спадщини із зазначенням вартості кожного з об`єктів спірного майна.

В судове засідання апеляційного суду учасники судового розгляду не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право власності на спадщину за законом від 02 березня 2021 року, є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та співвласниками автомобіля марки Renault моделі Trafic 2003 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 кожному належить по 1/2 частці спадкового майна (а.с.7-10).

Звертаючись до суду з позовом про поділ майна в натурі, що перебуває у спільній частковій власності позивач посилалась на відсутність домовленості між сторонами щодо поділу спірного спадкового майна в натурі, на підставі ст.364, ч.1 ст.367 ЦК України просила суд розподілити в натурі між співвласниками майно, що є у спільній частковій власності, для забезпечення окремого та самостійного користування частиною спільного майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження, суд вважає, що ОСОБА_1 обрала не належний спосіб захисту своїх прав, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, однак не може погодитись з висновком суду першої інстанції про обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав, з огляду на наступне.

Відповідно до положень статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 243/6275/16-ц від 22 січня 2020 року, спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними.

При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються.

При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна.

Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Наведене вище свідчить про те, що закон не заперечує можливість поділу майна в натурі між співвласниками та не обмежує співвласника можливістю поділу лише у спосіб отримання компенсації вартості частки майна, тому висновок суду першої інстанції про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, є помилковим, у зв`язку з чим колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача в цій частині та вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання суду першої інстанції на обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав, як на підставу відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження, колегія суддів вважає обґрунтованим, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) викладено правовий висновок про те, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності].

Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 736/659/19 (провадження № 61-4489св21) виклав висновок про те, що неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що співвласники не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, можна стверджувати про неможливість спільного володіння та користування майном, адже такі обставини практично завжди призводять до виникнення конфліктних ситуацій серед співвласників.

Разом з тим, вказані обставини не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, за умови недоведеності того, що спірне майно є неподільним та відсутності відомосте про вартість такого майна.

Доводи апеляційної скарги про помилковість посилання суду першої інстанції на відсутність доказів вартості майна, так як в матеріалах справи містяться свідоцтва про право спадщини із зазначенням вартості кожного з об`єктів спірного майна є безпідставними, оскільки наявні в матеріалах справи свідоцтва про право спадщини не містять відомостей про вартість майна.

Доказів дотримання рівності сторін при поділі зазначеного позивачем рухомого та нерухомого майна та доводи позивача про більшу вартість квартири порівняно з транспортним засобом, ґрунтується виключно на припущеннях позивача не підтверджених письмовими доказами.

Такими ж припущеннями є доводи апеляційної скарги позивача про те, що поділ майна, що є спільною сумісною власністю не завдасть шкоди відповідачу, а навпаки він, як малолітня особа, може набути право власності на об`єкт нерухомого майна в цілому, що надасть йому можливість користування всією квартирою та розпоряджатися нею.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких підстав, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні з виключенням з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання суду першої інстанції на обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав, як на підставу відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги позивача, та, як наслідок, частковою зміною оскаржуваного судового рішення та залишенням без змін оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, підстав для розподілу судового збору, судом не вбачається.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2023 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання суду першої інстанції на обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав, як на підставу відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 03 квітня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста