Справа № 932/1085/23
Провадження № 2/932/257/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участі секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

представника позивача адвоката Скочко О.А.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права користування на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права користування на квартиру. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_2 , уклавши у 1990-му році шлюб з основним квартиронаймачем ОСОБА_6 , вселилась у 1991-му році як член сім`ї до квартири спільного заселення, яка на той момент складалась з двох кімнат, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка також вселилась та постійно проживала у вищевказаній квартирі. В подальшому до квартири було приєднано ще одну кімнату. Загалом займана житлова площа склала 34,1 кв.м.

23.12.1998 року відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 приватизували кімнати, якими вони користувались, отримавши свідоцтва про право власності на 53/100 частин квартири спільного заселення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Частка позивачів, яка перебуває у них в користуванні, складає 46/100 частин.

01 березня 2011 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було розірвано, але чоловік проживав у цій квартирі до моменту своєї смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. На теперішній час позивач разом з донькою продовжують проживати у даній квартирі, зареєстрували своє місце проживання, утримують це майно, здійснюють ремонтні роботи, сплачують комунальні послуги та квартплату. Загальний строк проживання позивачів у квартирі становить більше 30 (тридцяти) років. Вважають, що набули у встановленому порядку право користування вказаною квартирою. Крім того, на теперішній час позивачі мають намір приватизувати цю житлову площу, однак до органу приватизації необхідно подавати документи, які підтверджують право користування квартирою.

Таким чином, оскільки позивачі з дозволу ОСОБА_6 , та правомірно вселились у вказане житло, зареєстрували там своє місце проживання, тривалий час відкрито проживають у цьому житлі, утримують це майно, то вважають, що вони набули право користування 46/100 частинами квартири спільного заселення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи з викладеного, позивачі просять суд визнати за ОСОБА_2 право користування 46/100 частинами квартири спільного заселення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з 28.03.1991 року, та визнати за ОСОБА_3 право користування 46/100 частинами вищевказаної квартири, з 03.09.1991 року.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позовних вимог (уточненого позову).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2024 року закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду.

В судовому засіданні представник позивачів підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні повністю.

Інші учасники справи не з`явились, повідомлені належним чином.

Вислухавши пояснення представника позивачів та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актовий запис № 1677, складений 21 грудня 1990 р., орган реєстрації Бабушкінський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області.

ОСОБА_6 на підставі ордеру було надано у користування як основному квартиронаймачу частину квартири спільного заселення, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні встановлено, що на початку 1991-го року ОСОБА_8 , як член сім`ї, з дозволу ОСОБА_6 , вселилася та стала проживати разом з чоловіком у квартирі спільного заселення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відмітки у паспорті ОСОБА_2 , остання зареєструвала своє місце проживання у вищевказаній квартирі.

Згідно відмітки у паспорті ОСОБА_3 , остання також зареєструвала своє місце проживання у вищевказаній квартирі.

Згідно довідки про склад сім`ї, у квартирі зареєстровано та проживає 2 особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Від шлюбу у ОСОБА_6 та ОСОБА_8 народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 24.05.1985 р.н. № 484, змінено умови договору найму житлового приміщення, вільну кімнату площею 16,7 кв.м. приєднано до житлової площі ОСОБА_9 (свекруха позивача).

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів 23 грудня 1998 року, 54/100 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 та члену його сім`ї ОСОБА_5 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , було розірвано.

Як видно зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно копії свідоцтва про смерть серії ОСОБА_9 (свекруха) померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті основного квартиронаймача та свекрухи позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишились проживати у вищевказаній квартирі спільного заселення, та проживають до теперішнього часу.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».

В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач та її донька вселились у квартиру за добровільною згодою ОСОБА_6 у 1991-му році, тобто загальний строк проживання позивачів у спірному житлі складає понад 32 роки.

Актом про визначення розміру ідеальних часток визначено частки квартири, зокрема, частина житлової площі, якою користуються позивачі, складає 46/100 частин квартири.

Технічною документацією, зокрема, копією технічного паспорту та відповіді БТІ підтверджується впорядкування номеру квартири, якій надано дійсний номер «4», а нумерація 4а, 4б, відсутня.

Спір виник з приводу користування спірною квартирою та реалізації у зв`язку із цим права на приватизацію житлового фонду.

Конституцією України передбачено захист права на житло (ст. 30).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Згідно з частиною першою статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (стаття 107 ЖК Української РСР).

Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.

В ході розгляду справи встановлено, що позивачі правомірно вселились у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та відкрито проживали у ній, сплачували комунальні платежі, утримували це майно. При цьому проживання у квартирі понад 30 років, суд вважає таким строком, що є тривалим, тобто у позивачів виникли відповідні правові, соціальні зв`язки із даним житлом, що є достатньою підставою для кваліфікації такого житлового приміщення як «житло» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відсутність письмового дозволу на вселення до квартири, не може слугувати підставою для позбавлення позивачів права на це приміщення, оскільки вселення відбулось з усного дозволу основного наймача та членів його сім`ї, і ніхто протягом тривалого часу не висловлював заперечення проти проживання. На даний час позивачі продовжують проживати у квартирі, всі інші родичі та користувачі, померли.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

За таких обставин, суд вважає, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у встановленому порядку набули право користування 46/100 частинами квартири спільного заселення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , тому невизнані права позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають захисту шляхом визнання за ними права користування 46/100 частин квартири спільного заселення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача Дніпровської міської ради належить стягнути судовий збір у розмірі по 1073, 80 грн. на користь кожного з позивачів.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ), до Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права користування на квартиру, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право користування 46/100 частинами квартири спільного заселення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з 28.03.1991 року.

Визнати за ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) право користування 46/100 частинами квартири спільного заселення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з 03.09.1991 року.

Стягнути з Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр-кт Д. Яворницького, 75, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 1073, 80 грн.

Стягнути з Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр-кт Д. Яворницького, 75, ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 1073, 80 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ