Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.04.2024 Справа №607/20237/23 Провадження №2/607/493/2024

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

з участю секретаря судового засідання Баб`як Н. О.,

представника позивачки, адвокатки Ходюк К. М.,

представника відповідача, адвоката Федчишина Г. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 16 листопада 1991 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано відділом ЗАГСу Львівської області, запис № 89.

Перебуваючи у шлюбі, 27 грудня 2004 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбано житловий будинок, нежитловою площею 34,7 кв.м., житловою площею 22,5 кв.м. по АДРЕСА_1 .

В подальшому сторонами була проведена реконструкція вказаного будинку. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 19 грудня 2008 року № 2558 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію реконструкції житлового будинку під стоматологічний кабінет та добудову житлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 16 квітня 2009 року № 532 виведено частину житлового будинку АДРЕСА_1 , реконструйовану під стоматологічний кабінет, загальною площею 37,3 кв. м., з житлового фонду міста та присвоєно стоматологічному кабінету, загальною площею 37,3 кв.м., адресний номер - Весела, 2; житловому приміщенню, загальною площею 117,8 кв.м. присвоєно адресний номер - Весела, 2а.

Вказані житловий будинок та стоматологічний кабінет розташовані відповідно на земельних ділянках - кадастровий номер :07:003:0085, площею 0,0175 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована в АДРЕСА_1 , та кадастровий номер :07:003:0084, площею 0,0382 га, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в АДРЕСА_1 .

Право власності на всі об`єкти нерухомості зареєстровано за ОСОБА_2 .

Однак, ці об`єкти нерухомості набуті у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відповідач відмовляється здійснити поділ майна подружжя добровільно, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушена звертатися до суду.

З огляду на вищенаведене, ОСОБА_1 просила:

1. визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

- нежитлову будівлю загальною площею 37,3 кв.м по АДРЕСА_1 ;

- домоволодіння, житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 117,8 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м. по АДРЕСА_1 ;

2. в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право приватної власності за кожним по 1/2 частині:

- нежитлової будівлі загальною площею 37,3 кв.м по АДРЕСА_1 ;

- домоволодіння загальною площею 117,8 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м. по АДРЕСА_1 ;

3. право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинити на:

- нежитлову будівля, будівлю стоматологічного кабінету загальною площею 37,3 кв.м по АДРЕСА_1 ;

- домоволодіння загальною площею 117,8 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м. по АДРЕСА_1 ;

4. стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн та суму, сплаченого судового збору.

Ухвалою судді від 06 листопада 2023 року відкрито провадження у справі № 607/20237/23, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

05 січня 2024 року, позивачка через представника, адвокатку Ходюк К. М. звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просили накласти арешт та заборонити державним реєстраторам, приватним нотаріусам та іншим особам, яким делеговані повноваження на здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії, включаючи реєстрацію зміни власника, зміни площі, поділу, реєстрацію іпотеки та інших обтяжень відносно:

- нежитлової будівлі, будівлі стоматологічного кабінету, загальною площею 37,3, кв.м., по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 30452484, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 ;

- домоволодіння, загальною площею 117,8 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 30471137, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 січня 2024 року заяву ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє адвокатка Ходюк К. М., про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна задоволено частково. Накладено арешт на нежитлову будівлю, будівлю стоматологічного кабінету, загальною площею 37,3 кв.м., по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 30452484, та домоволодіння, загальною площею 117,8 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 30471137.

Протокольною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 05 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі № 607/20237/23 та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивачки, адвокатка Ходюк К. М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у позові. Суду пояснила, що нерухоме майно придбане сторонами у шлюбі, але його власником згідно правовстановлюючих документів є відповідач у справі. ОСОБА_2 в добровільному порядку здійснити поділ спірного майна відмовляється, а тому позивачка звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя. Щодо витрат на правову допомогу, то стороною позивача, у встановлений законом процесуальний строк, будуть подані докази про розмір таких витрат, які понесла ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи.

Представник відповідача, адвокат Федчишин Г. С. в судовому засіданні, щодо задоволення позивних вимог заперечив. Суду пояснив, що відповідач ОСОБА_2 придбав нерухоме майно за особисті кошти, які у нього були накопичені. Реконструкцію житлового будинку він також здійснював за особисті кошти, тому і власником майна вказано саме відповідача.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали, встановив наступні обставини.

16 листопада 1991 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у відділі ЗАГС Львівської області, про що зроблено запис № 89, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 16 листопада 1991 року відділом ЗАГС Львівської області.

Зі змісту договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 27 грудня 2004 року, посвідченого нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Василевич О. О., зареєстрованого в реєстрі за № 5-2904, вбачається що ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купив житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 2558 від 19 грудня 2008 року, затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію реконструкції житлового будинку під стоматологічний кабінет та добудову житлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , внаслідок чого загальна площа приміщень будинку становить 155,1 кв.м, загальна площа житлових приміщень - 117,6 кв.м, житлова площа - 60,7 кв.м, площа стоматологічного кабінету - 37,3 кв.м, проведеної ОСОБА_2 на підставі рішення міської ради від 18 жовтня 2007 року № 5/13/32 «Про затвердження проекту відведення щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки площею 0,0175 га гр. ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 ».

Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 854 від 11 червня 2009 року внесено зміни в рішення виконавчого комітету міської ради від 19 грудня 2008 року № 2558 «Про затвердження акта державної приймальної комісії гр. ОСОБА_2 » і в тексті замість «площа житлових приміщень - 117,6 кв.м» читати: «площа житлових приміщень 117,8 кв.м».

Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 532 від 16 квітня 2009 року вирішено вивести частину житлового будинку АДРЕСА_1 , реконструйовану під стоматологічний кабінет, загальною площею 37,3 кв. м., з житлового фонду міста. Присвоєно стоматологічному кабінету, загальною площею 37,3 кв. м., адресний номер - Весела, 2. Присвоєно житловому приміщенню, загальною площею 117,8 кв. м., адресний номер - Весела, 2а.

Рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 474 від 25 березня 2010 року вирішено оформити право власності за ОСОБА_2 на:

- будівлю стоматологічного кабінету під літерою «А» загальною площею 37,3 кв.м. (згідно технічного паспорта) за адресою АДРЕСА_1 ;

- житловий будинок під літерою «Д» загальною площею 117,8 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м. (згідно технічного паспорта) за адресою АДРЕСА_1 .

Видати свідоцтва.

За змістом витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26151520 від 18 травня 2010 року, слідує що за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю, будівлю стоматологічного кабінету за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 , виданого 18 травня 2010 року виконкомом Тернопільської міської ради. Інформація аналогічного змісту вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 350231075 від 12 травня 2023 року.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_3 , виданого 20 травня 2010 року виконкомом Тернопільської міської ради, власником домоволодіння, житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 (підстава: рішення виконкому Тернопільської міської ради від 25 березня 2010 року № 474).

За змістом витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26171315 від 20 травня 2010 року, слідує що за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на домоволодіння, житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_3 , виданого 20 травня 2010 року виконкомом Тернопільської міської ради. Інформація аналогічного змісту вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 350231075 від 12 травня 2023 року.

Згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку кадастровий номер :07:003:0084 розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та кадастровий номер :07:003:0085 розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , її власником є ОСОБА_2 .

За встановлених вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Статтею 60 Сімейного кодексу (далі СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будьякі види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (пункт 23). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (пункт 24). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункт 30).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отож, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17ц.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 307/3489/18).

У ч. 2 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будьякі дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

16 листопада 1991 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у відділі ЗАГС Львівської області, про що складено запис №89, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 виданого 16 листопада 1991 року відділу ЗАГС Львівської області.

Зі змісту договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 27 грудня 2004 року посвідченого нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Василевич О. О. зареєстрованого в реєстрі за №5-2904, вбачається що ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купив житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 . Яке в подальшому було реконструйоване в нежитлову будівлю, будівлю стоматологічного кабінету, загальною площею 37,3 кв.м., по АДРЕСА_1 , та домоволодіння, загальною площею 117,8 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., по АДРЕСА_1 .

На час набуття відповідачем цього майна у власність сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а відтак це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Презумпцію спільності майна, придбаного за час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 не спростував. Отож, суд виснував, що спірна квартира набута колишнім подружжям під час перебування у шлюбі, а тому вона є їхнім спільним майном і підлягає поділу між ними в рівних частинах. Відповідач не надав належних і допустимих доказів сплати вартості спірної нерухомості власними коштами.

В ході судового розгляду суд не встановив обставин того, що ОСОБА_1 не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК України), які могли б стати підставою для відступлення судом від засад рівності часток подружжя.

Отож, заявлені позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення шляхом визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступного нерухомого майна: нежитлову будівлю, будівлю стоматологічного кабінету, загальною площею 37,3 кв.м., по АДРЕСА_1 ; домоволодіння, загальною площею 117,8 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., по АДРЕСА_1 ; в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності: на ідеальну частку нежитлової будівлі, будівлі стоматологічного кабінету, загальною площею 37,3 кв.м., по АДРЕСА_1 ; на ідеальну частку домоволодіння, загальною площею 117,8 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., по АДРЕСА_1 .

Щодо вимоги позивачки про припинення право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірне майно, то суд зазначає наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина 1 та 2 ст. 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Окрема вимога про припинення права спільної сумісної власності на спірне майно є неефективним способом захисту, а тому у цій позовній вимозі суд відмовляє, оскільки задоволення вимоги про поділ майна подружжя, як спільної сумісної власності, шляхом визнання за позивачкою права власності на його 1/2 частину, свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на спірні об`єкти.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 165,65 грн сплаченого судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 7678, 83, 206, 258268, 273, 352355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне нерухоме майно:

нежитлову будівлю, будівлю стоматологічного кабінету, загальною площею 37,3 кв.м., по АДРЕСА_1 ;

домоволодіння, загальною площею 117,8 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., по АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності:

на ідеальну частку нежитлової будівлі, будівлі стоматологічного кабінету, загальною площею 37,3 кв.м., по АДРЕСА_1 ;

на ідеальну частку домоволодіння, загальною площею 117,8 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., по АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших вимог позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 165,65 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 ,РНОКПП: НОМЕР_5 , остання відома адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду складено 06 травня 2024 року.

Головуючий суддя Герчаківська О.Я.