справа № 274/3283/23
провадження № 2/0274/95/24
Рішення

Іменем України

18.06.2024 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: судді Вдовиченко Т.М., з участю секретаря судового засідання Рудич М.О., сторін, представників сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева Житомирської області цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль, що був придбаний під час перебування в шлюбі -

в с т а н о в и в :

26.05.2023 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь 50280,00 грн. грошової компенсації вартості 1/2 частини відчуженого спільного майна подружжя : автомобіля марки ВАЗ 21121, сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Вимоги заяви обґрунтовано тим, що під час перебування в шлюбі з відповідачкою, ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки ВАЗ 21121 сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Отже даний транспортний засіб є спільною власністю подружжя і підлягає поділу між ними. Вказує, що після розірвання шлюбу запропонував відповідачці поділити належний їм на праві спільної сумісної власності автомобіль, шляхом сплати відповідачкою йому 1/2 частини його вартості, на що відповідачка відмовилася. В подальшому в травні 2023 року він дізнався, що відповідачкою даний автомобіль 27.08.2021 перереєстровано в ТСЦ 0545 на нового власника, хоча він письмової згоди на відчуження спірного автомобіля не надавав, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.06.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін (22-23).

28.06.2023 ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву, в якій остання зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_3 не визнає, вважає їх надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що автомобіль марки ВАЗ 21121 сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 вона купила у ОСОБА_3 за 20000,00 грн. за власні кошти, які набула під час окремого проживання з ним, тому вважає, що автомобіль є її особистою власністю. Крім того, вважає, що ринкова вартість автомобіля становить 20776,00 грн, а не 100560,00 грн, як зазначає у своєму позові ОСОБА_3 (а.с.32-35).

27.07.2023 ОСОБА_3 подано відповідь на відзив ОСОБА_4 , в якому зазначає, що та обставина, на яку посилається відповідачка у своєму відзиві про те, що з березня 2020 року між ними були припинені шлюбні відносини, не відповідає дійсним обставинам справи. Весь цей час вони жили як одна родина, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, відзначали разом сімейні свята, що стосується тієї обставини, що відповідачка придбала автомобіль за власні кошти, то це також не відповідає дійсності, оскільки за час їх спільного проживання відповідачка працювала лише в ТОВ "РІФ" протягом одного року. Власного бізнесу не мала. У відповідачки був відсутній особистий бюджет, тому не зрозуміло, як вона могла купити автомобіль за власні кошти не маючи заробітку. Вказує також на те, що автомобіль формально було оформлено на відповідачку, оскільки спливав термін дії доручення. З моменту придбання автомобіля, на протязі року ним користувався його брат, а до лютого 2021 використовував він особисто. Відповідачка користувалась автомобілем лише в його присутності. Отже, автомобіль вважається спільною власністю подружжя (а.с.81-84).

28.06.2023 року відповідачкою ОСОБА_4 подана зустрічна позовна заява до ОСОБА_3 , згідно якої ОСОБА_6 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль марки ВАЗ 21121, 2007 року випуску.

Вимоги заяви обґрунтовано тим, що на підставі рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.04.2021 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано. Проте, шлюбні відносини між ними було фактично були припинені з березня 2020 року. З цього часу спільного бюджету у них, як подружжя, не було, спільне господарство не вели. В грудні 2020 року вона з дитиною залишила квартиру і стала проживати зі своїм теперішнім чоловіком за іншою адресою, а 23.05.2023 року зареєструвала з ним шлюб. Вказує, що в жовтні 2020 року, в період окремого проживання з ОСОБА_3 , дізналась що він має намір продати автомобіль марки ВАЗ 21121, 2007 року випуску за 20 000,00 грн, оскільки у нього 23.10.2020 року завершувався термін дії довіреності. Оскільки їй було відомо, що автомобіль знаходиться у вкрай незадовільному стані, то запропонувала ОСОБА_3 продати автомобіль їй, на що останній погодився і 23.10.2020 року продав їй вказаний автомобіль за 20 000, 00 гривень, оформивши на їі ім`я договір купівлі-продажу транспортного засобу. Зазначає, що кошти на придбання автомобіля були її особистими коштами, які вона набула під час окремого проживання з ОСОБА_3 (а.с.86-90).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16.10.2023 прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль, що був придбаний під час перебування в шлюбі до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна. Об`єднано вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль, що був придбаний під час перебування в шлюбі, в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна (а.с.103-104).

01.11.2023 ОСОБА_4 подала відповідь на відзив на позов, в якому додатково зазначила, що період 2020-го року постійно працювала в ТОВ «Українська ягода» в с.Маркуші, куди щоденно виїжджала на роботу, а після повернення займалась манікюром. Також, після смерті батька, в лютому 2020 року прийняла після нього спадщину - земельну ділянку площею 3,6284 га, що розташована на території Шпичинецької сільради Ружинського району Житомирської області. Знаючи, що в грудні 2020 року вона отримає дохід від земельного паю, маючи власні заощадження та позичивши частину коштів у ОСОБА_7 , придбала у ОСОБА_3 спірний автомобіль за особисті кошти, а вже в грудні 2020 року повернула борг ОСОБА_7 . У відзиві на позов ОСОБА_3 навів дані, які не відповідають фактичним обставинам справи, таким чином вводячи суд в оману (а.с.108-110).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.12.2023 призначено судову автотоварознавчу експертизу, провадження у справі зупинено (а.с.125-127).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30.01.2024 відновлено провадження у справі (а.с.140).

Протокольною Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29.02.2024 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду ( а.с. 143)

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 позовні вимоги за первісним позовом підтримали з підстав зазначених в ньому, просили задоволити та стягнути на користь позивача - відповідача 1/2 частини вартості автомобіля згідно висновку експерта, а не як зазначено в позовній заяві. Вимоги за зустрічним позовом не визнали, просили відмовити у їх задоволенні.

Відповідачка - позивачка ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні первинні позовні вимоги не визнали, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, просили відмовити в їх задоволенні. Зустрічні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 ( позивач- відповідач) суду пояснив, що в 2010 році він, його брат та батьки за генеральною довіреністю придбали спірний автомобіль, довіреність була видана строком на десять років. Коли дія довіреності добігала до кінця він не міг переписати автомобіль на батьків, тому було вирішено, що автомобіль буде переоформлено на відповідачку, як його дружину. 23.10.2020 року коштів від відповідачки в сумі 20000,00 грн він не отримував, просто так потрібно було написати в договорі. Подружню зраду дружини він виявив в грудні 2020 року, а 21.12.2020 року вона залишила квартиру. Станом на 23.10.2023 року вони з відповідачкою проживали однією сім"єю, як би вони вже не були сім"єю , то автомобіль він на неї б не переоформив. Облаштованого робочого місця в квартирі в неї не було, вона робила манікюр тільки подрузі. Квартира складається з двох кімнат, в одній спала донька, а в іншій вони з відповідачкою.

Свідок ОСОБА_8 ( брат позивача - відповідача) суду повідомив, що автомобіль купила його родина в 2010 році. Генеральна довіреність діяла 10 років, коли дія довіреності закінчилася, то позивач автомобіль переоформив на дружину, відповідачку по справі. В 2020 році вони жили як сім"я, лише в грудні 2020 року вони розійшлися. Він особисто ночував в квартирі брата в серпні 2020 року, сторони по справі спали в одній кімнаті. Про те, що відповідачка сплатила його брату кошти в розмірі 20000,00 грн. за купівлю автомобіля йому нічого не відомо. Автомобіль явних ушкоджень не мав.

Свідок ОСОБА_9 ( мати позивача- відповідача) пояснила, що генеральне доручення на автомобіль було оформлено на всіх членів її родини, він купувався за кошти її родини, тому було вирішено оформити формальний договір купівлі - продажу автомобіля на відповідачку. Станом на 23.20.2020 року сторони по справі жили однією сім"єю, ще в червні 2020 року відповідачка посапала їй картоплю, якби в них були погані відносини, то вона б помітила. Разом з чоловіком вони ночували на квартирі сина весною 2020 року та вересень - жовтень 2020 року, вони ночували в одній кімнаті, а діти спали в іншій, вона не помітила, що вони проживають окремо один від одного. Відповідачка в 2019 році працювала на ТОВ " Ягода". В лютому 2020 року у відповідачки помер батько, коштів на його поховання у них не було, тому її син позичив кошти у ОСОБА_10 , кошти також повертав її син, а не відповідачка. Сторони по справі розійшлися в грудні 2020 року. Коли вона ночувала в квартирі сина, то не бачила, щоб там було облаштоване робоче місце майстра манікюру.

Свідок ОСОБА_6 ( відповідачка - позивачка ) повідомила, що з відповідачем вони не проживають однією сім"єю з березня 2020 року, просто вони проживала в одній квартирі, але в різних кімнатах. Позов на розлучення вона подала до суду в січні 2021 року, а з квартири виїхала в грудні 2020 року. Автомобіль вона купила у позивача за власні кошти, проти чого він був не проти. 10000,00 грн у неї було особистих коштів, а ще 10000,00 грн вона позичила у знайомої. Коли вона отримала кошти за оренду паю, то повернула борг. Під час розлучення спору про поділ майна не було, автомобіль залишився у позивача оскільки він ним користувався. З родиною позивача у неї добрі відносни, коли приїздили його батьки, то вони спали в кімнаті разом із сином, а вона з дитиною в окремій кімнаті. Доказів про те, що вона отримувала дохід від надання послуг з манікюру у неї немає, вона не оформлювала ФОП. Кошти за придбаний автомобіль вона передала в руки позивачу біля МРЕО. На поховання її батька вони дійсно позичали кошти в сумі 20000,00 грн., з яких 10000,00 грн віддала її сестра, а 10000,00 грн віддали вони. В 2020 році, під час проживання з позивачем вона готувала їсти на всіх. Автомобіль був в жахливому стані, вона його продала за 27000,00 грн. Автомобіль вона забрала у позивача оскільки вважала його своєю власністю. Кошти на автомобіль у неї були, 10000,00 вона збирала 8 місяців, а іншу частину - 10 000,00 грн. їй допомогли зібрати її рідні. В жовтні 2020 року у них з позивачем були нормальні відносини, тому вона дозволяла йому користуватися автомобілем, ключі від автомобіля лежали у вільному доступі.

Свідок ОСОБА_11 повідомила, що є знайомою відповідачки. В 2020 році, коли почався карантин, вони 2 місці проживали в Чуднівському районі, а в квітні 2020 року вона завезла відповідачку в с. Шпиченці. В жовтні 2023 року відповідачка позичила в неї 10 000,00 грн. хотіла купити автомобіль, кошти повернула в грудні, після того як отримала виплату за оренду паю. Автомобіль відповідачка купила у позивача, він був в жахливому стані. Зі слів позивачки їй відомо, що вона з позивачем жила окремо в різних кімнатах, між ними були сварки, після того як відповідачка пішла з квартири позивача вона 2 тижні проживала у неї. Коли вона позичала кошти, то розписку у позивачки не брала, свідків теж не було.

Свідок ОСОБА_12 ( сестра чоловіка відповідачки ) суду повідомила, що їй відомо, що закінчувалася дія довіреності, позивач хотів продати автомобіль і відповідачка його придбала, це їй відомо зі слів ОСОБА_6 . Вона декілька разів їздила в спірному автомобілі, він був в жахливому стані.

Свідок ОСОБА_10 повідомила, що вона позичала сторонам по справі кошти, оскільки помер батько відповідачки і коштів на поховання у них не було, її попросила позичити гроші мати ОСОБА_13 . ОСОБА_14 приходив по гроші особисто, хотів ще розписку написати, але вона сказала, що не потрібно. Кошти віддали на протязі 2020 року, завжди віддавав ОСОБА_14 , а ОСОБА_15 була в машині. Гроші повернули влітку 2020 року, сума позики 20 000,00 грн. Під час свого виступу свідок наполягала на тому, що під час передачі коштів була завжди присутня відповідачка, в машині також знаходилася і дитина сторін.

Допитана повторно свідок ОСОБА_9 ( мати позивача) повідомила, що відповідачка суду говорить не правду, вони з чоловіком, коли ночували в квартирі сина, завжди спали в одній кімнаті, більшій, а діти спали в меншій кімнаті втрьох. Ніхто на підлозі не спав. ІНФОРМАЦІЯ_2 року у її чоловіка був ювілей - 60 років, збиралася вся родина, відповідачка була також, як член їх сім"ї. Продавати машину вони ніколи не хотіли, вона їм дуже потрібна, оскільки вони живуть на окраїні села, їм дуже складно добиратися до інших населених пунктів. Коли вони ночували у дітей, то ОСОБА_15 готувала їсти для всіх, вечеряли, як родина, жодних ознак окремого проживання вона не бачила, речей в коробках також не бачила.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, опитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, виходячи з принципів законності, змагальності та диспозитивності, приходить до наступних висновків.

За змістом положень, зокрема, ст. 15, 16 ЦК України кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його судовим порядком шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 19.05.2012 перебували у шлюбі, зареєстрованому Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 149.

Від спільного шлюбу мають доньку - ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.04.2021 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.11-12).

23.10.2020 між сторонами по справі укладено договір купівлі-продажу 1842/2020/2264431 транспортного засобу, а саме автомобіля марки ВАЗ 21121, сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_3 автомобіль за 20 000 грн. (а.с.45-47).

Згідно копії полісу № АР/9549653 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 23.10.2020, страхувальником ТЗ ВАЗ 21121, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 виступав ОСОБА_3 . Строк дії полісу до 30.10.2021 року (а.с.15).

Згідно відповіді сервісного центру від 16.05.2023 року № 5 аз вбачається, що ОСОБА_5 даний автомобіль 28.07.2021 року перереєстровано в ТСЦ 0545 на нового власника (а.с.13).

Згідно висновку оцінювача ОСОБА_17 від 25.03.2023 середня ринкова вартість автомобіля ВАЗ 21121, 2007 року випуску станом на 25.05.2023 складає 100560,00 грн (а.с.16-18)

Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 23.05.2023 ОСОБА_5 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_18 змінила прізвище на " ОСОБА_5 " (а.с.37).

Згідно звіту 38/06-ТЗ від 27.06.2023 про належну оцінку автомобіля ВАЗ 21121 (2007 р.в.), станом на 27.06.2023 ринкова вартість автомобіля становить 20776 грн (а.с.48-68).

На підтвердження свого матеріального стану під час шлюбу, ОСОБА_4 надано свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.11.2020, на земельну ділянку площею 3,6284 га, що розташована на території Шпичинецької сільської ради Ружинського району Житомирської області; довідку про доходи отримані в ПСП "Батьківщина" від 30.10.2023 "1067, згідно якої її дохід в період січень 2020-грудень 2020 склав 17647,81 грн. та пропуск, виписаний на ім`я " ОСОБА_5 за 2020 рік, виданий ТОВ "Українська ягода", скріншоти з соціальної мережі " Інстаграм" (а.с.112-121).

Згідно висновку судового експерта Арефіна М.Г. від 04.01.2024 №496, середня ринкова вартість (ціна) автомобіля ВАЗ 21121, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 станом на 04.01.2024 складає 96050 грн (а.с.134-137).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян (держави), правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).

Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує y двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до вимог частини третьої ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою ст.372 ЦК України унормовано, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Стаття 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою ст.61СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до пункту 3 частини першої ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин ( ч. 6 ст. 58 СК України).

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Частиною першою ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами першою та другою ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст.71 СК України), або ж реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга ст.364 ЦК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі №372/504/17.

Відповідно до вимог ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. У випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В обґрунтування своїх заперечень проти заявлених первісних позовних вимог та в обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 зазначає, що шлюбні відносини між нею та позивачем - відповідачем було припинено з березня 2020 року, спільного бюджету у них не було, спільне господарство не вели, однак проживали в квартирі, яка належить позивачу - відповідачу, вона з дочкою в одній кімнаті, а ОСОБА_3 - в іншій кімнаті. Лише в грудні 2020 року вона залишила квартиру і стала проживати окремо.

Як передбачено ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З досліджених в судовому засіданні доказів, які надані сторонами по справі, судом не встановлено, а ОСОБА_6 не доведено, що з березня 2020 року між нею і ОСОБА_3 були фактично припинені шлюбні відносини, навпаки, судом встановлено, що шлюбні відносини були припинено в грудні 2020 року, коли позивач дізнався про те, що відповідачка проявила подружню невірність. Натомість судом встановлено, що в лютому 2020 року у ОСОБА_6 помер батько, на поховання якого родина ОСОБА_3 позичала у ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 20000,00 грн., і потім до літа 2020 року дані кошти були повернуті, зі слів свідка ОСОБА_10 , кошти повертав позивач - відповідач, а ОСОБА_21 і дитина завжди були в машині, що відповідачкою - позивачкою в судовому засіданні жодним належним доказом не було спростовано ( окрім її особистих заперечень), оскільки як би між нею та ОСОБА_3 були припинені фактичні шлюбні відносини, вони не мали спільного бюджету та спільних боргів, то дані кошти мала б особисто повертати ОСОБА_6 , так як кошти позичалися на поховання її батька.

Крім того, суд звертає увагу, що жоден свідок зі сторони відповідачки - позивачки, допитаний судом, під присягою, не підтвердив, що шлюбні відносини між сторонами по справі фактично було припинено в березні 2020 року, свідок ОСОБА_11 повідомила, що їй зі слів ОСОБА_6 відомо, що ОСОБА_21 та позивач - відповідач проживали в окремих кімнатах, що також не може бути оцінено судом, як достовірний доказ припинення шлюбних відносин між сторонами по справі.

Відповідно до пояснень свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , судом достовірно встановлено, що сім"я сторін розпалася в грудні 2020 року, лише після того, як позивач - відповідач дізнався про подружню зраду ОСОБА_6 . Протягом 2020 року сторони по справі жили як сім"я, мали спільний бюджет, тому і вирішено було, що формально спірний автомобіль буде переоформлено на ОСОБА_6 .

Також дана обставина підтверджується і тим, що в день укладення договору купівлі - продажу спірного автомобіля - 23.10.2020 року, ОСОБА_3 було укладено поліс обов"язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР /9549653 від 23.10.2020 року відносно автомобіля ВАЗ 21121 номерний знак НОМЕР_1 , що також підтверджує факт існування сім"ї ОСОБА_3, а не факт припинення шлюбних відносин між сторонами по справі.

Протягом 2020 року ОСОБА_6 проживала в квартирі, яка належить позивачу - відповідачу, проживала, як його дружина, перебувала на його утриманні, так як не мала стабільного доходу, сторони по справі вели спільне господарство, виховували разом дитину, що свідчить про те, що між ними існували шлюбні відносини.

Крім того ОСОБА_6 не надала суду беззаперечних доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль був придбаний нею за її особисті кошти, отже, презумпцію права спільної сумісної власності сторін на автомобіль, який був придбаний за час їх шлюбу, відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами.

Пояснення ОСОБА_6 , що спірний автомобіль придбаний за її особисті кошти, підтвердження в судовому засіданні не знайшли, доказів того, що вона мала власні заощадження на суму 10000,00 грн., суду не надано, крім того, дана обставина спростовується тим, що якби вона і мала такі заощадження, то повинна була б повернути їх ОСОБА_10 як, повернення позики, на поховання її батька, натомість кошти повертав ОСОБА_3 , з загального сімейного бюджету, проти чого ОСОБА_6 навіть і не заперечувала. Надані ОСОБА_6 пропуск, виписаний на ім`я " ОСОБА_5 за 2020 рік, виданий ТОВ "Українська ягода", скріншоти з соціальної мережі " Інстаграм" не свідчать про те,що вона мала заощадження на суму 10000,00 грн. Вказуючи на те,що фактично шлюбні відносини припинено в березні 2020 року, відповідачка залишається проживати квартирі позивача, як вона особисто пояснила в судовому засіданні, тому що в неї не було коштів на окреме житло, що безперечно свідчить про те, що заощаджень на суму 10000,00 грн в неї не було.

Також суд звертає увагу і на той факт, що навіть після припинення шлюбних відносин між сторонами в грудні 2020 року автомобілем продовжував користуватися ОСОБА_3 , лише в лютому 2021 року відповідачка - позивачка забрала його у позивача - відповідача, оскільки вважала його особистою власністю.

Враховуючи вище наведене, з досліджених в судовому засіданні матеріалів та доказів наданих сторонами, судом достовірно встановлено, що в період шлюбу сторонами придбано автомобіль марки ВАЗ 21121 2007 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 , за спільні кошти подружжя, у зв`язку з чим, є спільно набутим майном подружжя. Крім того, встановлено, що спірний автомобіль формально було переоформлено за договором купівлі - продажу на ОСОБА_6 , оскільки дія генеральної довіреності, по якій даний автомобіль придбала родина позивача - відповідача, закінчувалася, автомобіль і надалі залишався в користуванні даної родини, що відповідачкою - позивачкою так і не було спростовано в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки і майна, що є у спільній сумісній власності, і в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Цією ж статтею ЦК України передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 364 цього ж кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

За відсутності факту оспорювання правочину з відчуження автомобіля, при поділі вказаного майна підлягатиме лише його вартість.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зроблено висновок, що у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна,яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Проведеною у справі автотоварознавчою експертизою - висновком експерта від 04.01.2024 №496 визначена середня ринкова вартість (ціна) автомобіля ВАЗ 21121, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 станом на 04.01.2024 у розмірі 96050,00 грн .

При цьому відповідачкою не спростовано належними і допустимими доказами, що вартість відчуженого транспортного засобу ВАЗ 21121, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_1 є іншою, ніж про яку вказувалося вище.

Враховуючи вище наведене, суд задовольняє первісні позовні вимоги та стягує з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля ВАЗ 21121 в сумі 48025 грн, що складає 1/2 частину вартості автомобіля.

Суд, вважає, що вказаний спосіб поділу майна подружжя є справедливим, пропорційний розподілу часток й відповідатиме інтересам сторін.

Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та відмовляє в повному обсязі у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання автомобіля особистою приватною власністю, в зв`язку з їх недоведеністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України.

Частина 8 ст. 141 ЦПК України передбачає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

За подання позовної заяви до суду ОСОБА_3 сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн (а.с.6), тому з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 1073,60 грн в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 12-13,76-81,89,133,141, 258,263-265,354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля ВАЗ 21121, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в сумі 48025 ( сорок вісім тисяч двадцять п"ять) грн. 00 копійок

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль, що був придбаний під час перебування в шлюбі відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 21 червня 2024 року

Суддя : Т.М. Вдовиченко