Справа № 190/802/24
Провадження №2/190/287/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м.Пятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Кудрявцевої Ю.В.

за участю:

секретаря Пронської Т.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м.П`ятихатки Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чуб Вероніка Сергіївна до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним,-

встановив :

ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чуб В.С., звернулася до суду з позовом до АТ «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним.

В обґрунтування позову зазначає, що 28 січня 2022 року між ОСОБА_3 та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено Кредитний договір №6354. Відповідно до умов договору банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 19623,66 грн., відсоткова ставка за кредитом - 0,001% річних. За роз`ясненнями працівників банку, кредитним договором встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості: з 28.01.2022 по 27.11.2023 - 4,5% від суми кредиту, з 28.05.2023 по 27.08.2024 - 3,5% від суми кредиту, з 28.08.2024 року по 27.11.2025 року - 2,5% від суми кредиту, з 28.11.2025 по 28.01.2027 - 1,4% від суми кредиту. Загальна сума комісії за обслуговування кредитної заборгованості -35028 грн.15 коп. Однак, за весь час кредитування банком не було надано супутніх послуг з обслуговування кредитної заборгованості. Проаналізувавши прописані банком умови кредитування графіки платежів було встановлено, що погашення кредитної заборгованості за Договорами має здійснюватися шляхом внесення Позивачем на відповідні рахунки майже рівних щомісячних платежів, однак за весь строк кредитування Позивач повинен як повернути фактично отримані суми кредитів (тіло) та відсотки за користування ними (0,01 % річних), так і сплатити кошти за надсилання йому інформації банком про стан його кредиту (безоплатність чого, у свою чергу, прямо встановлена законом), а також несправедливо великі суми комісії за обслуговування кредитної заборгованості (без зазначення, що саме із себе представляє таке обслуговування) у загальному розмірі 35028,15 грн., що взагалі перевищує суму коштів, отриманих від банку на споживчі потреби майже вдвічі. Вважає, що умови укладеного з відповідачем кредитного договору №6354 від 28.01.2022 року, яким передбачено його обов`язок платити на користь банку кошти за обслуговування кредиту є незаконними, не відповідають вимогам справедливості та суперечать вимогам чинного законодавства у сфері захисту прав споживачів. Просить визнати недійсною з моменту укладення договору умови п.1.2 кредитного договору №6354 від 28.01.2022 року, укладеного між ОСОБА_3 та АТ "Банк "Кредит Дніпро" в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту з 28.01.2022 року по 28.01.2027 року; зобов`язати АТ "Банк "Кредит Дніпро" здійснити перерахунок здійснених із часу укладення кредитного договору №6354 від 28 січня 2022 року ОСОБА_3 платежів, зарахувавши сплачену нею комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Ухвалою суду від 16.04.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу запропоновано у строк, який не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали, подати відзив на позов та заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. (а. с.18).

23.04.2024 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача АТ «Банк Кредит Дніпро» - адвоката Мельник В.В. надійшло заперечення проти розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. (а.с.24-25)

02.05.2024 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача АТ «Банк Кредит Дніпро» - адвоката Мельник В.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову на підставі викладених у відзиві обставин. (а.с.31-36)

14.05.2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Чуб В.С. надійшла відповідь на відзив, в якій просить задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі. (а.с.59-62)

15.05.2024 року ухвалою суду в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про перехід від спрощеного провадження до розгляду справи в загальному позовному провадженні, відмовлено та зобов`язано відповідача надати до суду розрахунок заборгованості за даним кредитним договором із зазначенням внесених на погашення кредиту платежів та усіх складових заборгованості за кредитним договором. (а.с.70)

20.05.2024 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача АТ «Банк Кредит Дніпро» надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. (а.с.74-80)

1 4.06.2024 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача АТ «Банк Кредит Дніпро» надійшла заява та докази на виконання ухвали суду від 15.05.2024 року. (а.с.86-89)

В судове засідання позивач не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Чуб В.С. заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив, просить їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Мельник В.В. заявлені позовні вимоги не визнала посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву; просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Крім того зазначила, що позивач підписуючи договір, ознайомилась з умовами кредитного договору і оскільки умови договору її повністю влаштовували, вона погодилась на укладання саме цього договору. Вважає, що позов ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 28 січня 2022 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 6354 (зворот а.с.12-13), договір банківського рахунку та надання додаткових послуг №РКО-1191490/28012022/0109 від 28.01.2022 р. та заява_згода №2291490 про приєднання до універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб (а.с.38-40).

Відповідно до умов пункту 1.2 кредитного договору № 6354 від 28 січня 2022 року (а.с.42), банк надає клієнту грошові кошти на споживчі потреби у сумі 19 623 грн.66 коп., строком на 60 місяців, із кінцевою датою повернення кредиту 28.01.2027 року; сплатою щомісячної комісії за обслуговування кредиту з 28.01.2022 по 27.11.2023 - 4,5% від суми кредиту, з 28.05.2023 по 27.08.2024 - 3,5% від суми кредиту, з 28.08.2024 по 27.11.2025 року - 2,5% від суми кредиту, з 28.11.2025 по 28.01.2027 - 1,4% від суми кредиту; процентною ставкою за користування кредитом за строкову заборгованість за кредитом у розмірі 0,001 % річних та прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 56.00 % річних.

Розділом 4 вказаного кредитного договору, у графіку платежів, з-поміж іншого, передбачено комісію за обслуговування кредитної заборгованості із 28.01.2022 року по 28.01.2027 року у загальному розмірі 35028 грн.15 коп.(зворот а.с.13-14, 43)

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За загальним правилом, що передбачене статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, Верховний Суд України у своїй постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12 зробив висновок про те, що правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

У рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що умовами кредитного договору № 6354 від 28 січня 2022 року, який укладено сторонами у справі (зворот а.с.12-13) передбачено, що банк надає позивачу кредит, цільове призначення якого - на споживчі потреби, у зв`язку із чим особливості регулювання відносин сторін в даному випадку визначаються Законом України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до вимог ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 703/1518/18.

Приписами ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Нормою ч. 4 ст. 42 Конституції України гарантовано те, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з вимогами ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Приписами ч. 3 ст. 13 ЦК України передбачено те, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України, принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту (пункт 1.2) та розрахунково-касове обслуговування кредиту (розділ 4) не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, то така операція як обслуговування кредиту та розрахунково-касове обслуговування кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

У рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 вказано на те, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зробив висновок про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Такий висновок також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постановах від 20 лютого 2020 у справі № 666/4957/15-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц.

Суд звертає увагу на те, що відповідач встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, як в самому кредитному договорі, так і в судовому засіданні, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Крім того, будь-яких доказів на підтвердження того, що такі послуги надаються позивачу, відповідачем суду не надано.

При цьому, згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, загальний розмір плати за розрахунково - касове обслуговування 35028,15 грн. є суттєвим порівняно із розміром кредиту, отриманого позивачем (19623,66 грн.), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

За подібних правовідносин щодо встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування та значне перевищення її розміру по відношенню до щомісячних платежів, Верховний Суд у постанові від 08 березня 2023 року у справі N 204/2820/21 дійшов аналогічного висновку про визнання умови 1.2 кредитного договору, укладеного з АТ "Банк "Кредит Дніпро", недійсною відповідно до статей 203, 215 ЦК України, статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Отже, виходячи із принципів справедливості та добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Посилання відповідача на те, що підписавши кредитний договір, позивач погодився на всі його умови, в тому числі щодо сплати щомісячної комісії, є неспроможними, оскільки, як зазначено вище, умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що відповідачем не зазначено в кредитному договорі, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, та не надано підтвердження того, що такі послуги ним взагалі було надано останньому, суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання вказаних пунктів правочинів недійсними.

При цьому, відповідач нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, зокрема в частині встановленої у графіку платежів щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування, що є незаконним, через що суд доходить висновку про те, що вказана сума підлягає зарахуванню у рахунок інших обов`язкових платежів позивача за кредитним договором.

На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, вирішуючи питання про стягнення з відповідача АТ «Банк» Кредит Дніпро» судових витрат на користь позивача ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19) викладено правовий висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Чуб В.С. здійснювала представництво позивача ОСОБА_3 та надавала їй правничу допомогу, що підтверджується матеріалами справи. (а.с.7-8,10,16,55-56,63)

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, ОСОБА_3 подала до суду розрахунок винагороди - специфікацію №1 до договору про надання правової допомоги №1063 від 01.03.2024 року та акт наданих послуг від 11.04.2024 року за адвокатські послуги з надання правової допомоги на суму 10 000,00 грн. (а.с.8 та зворотній бік)

Дослідивши надані представником позивача документи, враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, час витрачений адвокатом на виконання таких робіт, ціну позову, з урахуванням принципу розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу частково в сумі 5000,00 грн..

На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач при зверненні із даним позовом до суду був звільнений від сплати судового збору, суд стягує із відповідача на користь Держави судовий збір у розмірі 3028,00 гривень.

Керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чуб Вероніка Сергіївна до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним, - задовольнити.

Визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.2 кредитного договору № 6354 від 28 січня 2022 року, укладеного між ОСОБА_3 та Акціонерним товариством Банк Кредит Дніпро, в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту з 28.01.2022 року по 28.01.2027 року.

Зобов`язати Акціонерне товариство Банк Кредит Дніпро здійснити перерахунок здійснених із часу укладення кредитного договору № 6354 від 28 січня 2022 року ОСОБА_3 платежів, зарахувавши сплачену нею комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Стягнути з Акціонерного товариства Банк Кредит Дніпро на користь позивача ОСОБА_3 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства на користь держави судовий збір у сумі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку: НОМЕР_1 .

Відповідач Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро», , місцезнаходження: 01033, м.Київ, вул.Жилянська,буд.32.

Повний текст рішення виготовлено 24 червня 2024 року.

Суддя П`ятихатського районного суду

Дніпропетровської області Ю.В.Кудрявцева