КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №752/6994/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою адвоката Сіваченка Володимира Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Слободянюк А.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року до суду звернулась ОСОБА_1 із позовом про поділ майна подружжя.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано строк на усунення недоліків позовної заяви, а саме запропоновано надати районному суду копію договору №3908/РН-К від 04 грудня 2013 року належної, читабельної якості, з якої можливо установити її зміст (у кількості відповідно до кількості учасників справи), а також доплатити судовий збір згідно вимог ухвали.

На виконання вказаної ухвали адвокатом Сіваченком В.В. в інтересах позивачки подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. Долучено докази доплати судового збору.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року позовну заяву повернуто позивачу.

Не погодившись з постановленою ухвалою, адвокатом Сіваченком В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм процесуального права.

Уважає, що відсутні підстави для застосування частини 3 статті 185 ЦПК України, керуючись якою суд повернув позовну заяву.

Вказує, що висновок суду щодо неякісного виготовлення копії договору №3908/РН-К від 04 грудня 2013 року як нечитабельної є безпідставним, не передбаченим нормами процесуального закону.

Зазначає, що суд першої інстанції в разі необхідності міг застосувати припис частини 6 статті 95 ЦПК України, якою передбачено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Уважає, що долучена до позову копія договору №3908/РН-К від 04 грудня 2013 року є абсолютно читабельною.

Посилається на сталу практику Київського апеляційного суду щодо «читабельності» письмових доказів, зокрема у справах №129/142/22, №753/22698/21.

Мотивуючи наведеним, просить суд ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Визнавши неподаною та повернувши позову заяву, суд першої інстанції зазначив, що недоліки позовної заяви, визначені ухвалою суду від 08 квітня 2024 року, усунуто не в повному обсязі, а саме не надано суду належим чином виготовлену копію договору №3908/РН-К від 04 грудня 2013 року. Позовну заяву повернуто на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до абзацу 1 частин 2 статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Відповідно до частини 3 статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Положення статті 185 ЦПК України щодо повернення позовної заяви застосовуються в тому випадку, коли особа в установлений строк не виконає вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

За змістом вище наведених норм процесуального закону повернення заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про залишення заяви без руху, можливе лише в тому випадку, коли особа отримала копію відповідної ухвали, але ухилилась від виконання вимог, зазначених в ній.

Згідно частини 6 статті 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Установлено, що в березні 2024 року до суду звернулась ОСОБА_1 із позовом про поділ майна подружжя.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху з підстави несплати судового збору у повному обсязі згідно позовних вимог та вимог закону, а також запропоновано надати районному суду копію договору №3908/РН-К від 04 грудня 2013 року належної, читабельної якості, з якої можливо установити її зміст.

Суд першої інстанції вказав, що копія договору №3908/РН-К від 04 грудня 2013 року є нечитабельною, зі шрифту наданого документу не можливо встановити його зміст, реквізити, що в подальшому позбавляє суд можливості дослідити його в якості доказу на підтвердження викладених обставин позову, на яких ґрунтуються вимоги позивача, у разі відкриття провадження у справі. Суд зауважив, що даний документ, серед іншого, є суттєвим доказом, які позивач надає в обґрунтування заявлених позовних вимог та має значення для вирішення даного спору по суті.

На виконання вказаної ухвали адвокатом Сіваченком В.В. в інтересах позивачки подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. Долучено докази доплати судового збору.

16 квітня 2024 року постановлено ухвалу про повернення позовної заяви позивачу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вказує про таке.

Із змісту оскаржуваної ухвали установлено, що позовну заяву повернуто на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України, якою передбачено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві, а саме суду не надано належним чином виготовленої копії договору №3908/РН-К від 04 грудня 2013 року.

Суд першої інстанції вказав, що договір №3908/РН-К від 04 грудня 2013 року є суттєвим доказом, який надано позивачем в обґрунтування своїх вимог, а ненадання цього доказу у вигляді, з якого суд зможе установити зміст документу, унеможливить для суду першої інстанції дослідження договору як доказу по справі.

Вимогою до копій письмових доказів є їх належним чином засвідчення у порядку, встановленому чинним законодавством, як це передбачено частиною 4 статті 95 ЦПК України.

Наказом ДП "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" від 01 липня 2020 року № 144 «Про прийняття та скасування національних стандартів» прийнято національний стандарт ДСТУ 4163:2020 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» з 01 вересня 2021 року.

Пунктом 5.26. ДСТУ 4163:2020 передбачено, що відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів «Згідно з оригіналом» (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії. У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчують відбитком печатки юридичної особи, структурного підрозділу (служби діловодства, служби кадрів, бухгалтерії тощо) юридичної особи або печатки «Для копій». Відмітку про засвідчення копії документа проставляють нижче реквізиту «Підпис» на лицьовому боці останнього аркуша копії документа.

Статтею 95 ЦПК України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Крім того, суд не позбавлений можливості з власної ініціативи витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу, як це передбачено частиною 6 статті 95 ЦПК України.

Тобто, чинне процесуальне законодавство передбачає лише зазначення у позові переліку документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, засвідчення їх власним підписом абро підписом представника. При цьому, якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

До позову долучено світло-копію договору купівлі-продажу майнових справ №3908/РН-К від 04 грудня 2013 року на 5 аркушах, яку посвідчено згідно чинного законодавства за допомогою власноручного напису адвоката Сіваченка В.В. «З оригіналом згідно», ПІБ та адвоката, дата засвідчення на кожному аркуші копії.

Із долученої копії можливо установити зміст надрукованого тексту договору, відтак така копія є читабельною.

У зв`язку з цим, вимога суду першої інстанції про необхідність надати копію письмово доказу належної якості є проявом надмірного формалізму.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, не може бути достатньою підставою повернення заяви та є формальною, що має наслідком порушення права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При поверненні позовної заяви суд першої інстанції виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами (повернення позовної заяви) та поставленою метою (реалізацією особою права на судовий захист).

Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви є порушенням права на справедливий захист.

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення ЄСПЛ у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Згідно практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У свою чергу, Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення позову з формальних підстав унеможливлює доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Таким чином, не можна визнати обґрунтованою ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви із зазначених судом підстав.

Пунктом 6 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Статтею 379 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Сіваченка Володимира Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 рокускасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова