КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 939/1907/20 Головуючий у 1 інстанції: Міланіч А.М.
Провадження №22-ц/824/1445/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Гуля В.В., Музичко С.Г.

при секретарях Дуб С.І. , Василенко Д.В.

розглянувши апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Ігоря Грабця на рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року в справі за позовом Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» до Бородянської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними розпоряджень та державних актів на право власності на земельні ділянки, усунення перешкод у користуванні земельними ділянками лісового фонду, шляхом їх повернення,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Бучанська окружна прокуратура Київської області звернулась до суду, в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», з позовом до Бородянської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними розпоряджень та державних актів на право власності на земельні ділянки, усунення перешкод у користуванні земельними ділянками лісового фонду, шляхом їх повернення.

Просила визнати недійсним розпорядження Бородянської РДА від 21 квітня 2008 року № 592 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, зміни цільового призначення земельних ділянок та передачі у власність відповідачів з виготовленням державних актів на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Новозаліської сільської ради та розпорядження Бородянської РДА від 13 серпня 2010 року за № 682 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо надання дозволу ОСОБА_2 на зміну функціонального використання земельної ділянки з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення садівництва» та оформлення державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення садівництва на території Новозаліської сільської ради», від 13 серпня 2010 року № 680 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо надання дозволу ОСОБА_3 на зміну функціонального використання земельної ділянки з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення садівництва» та оформлення державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення садівництва на території Новозаліської сільської ради», від 25 лютого 2010 року № 115 «Про надання дозволу ОСОБА_4 на зміну функціонального використання земельної ділянки з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення садівництва» та оформлення державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення садівництва на території Новозаліської сільської ради», від 26 лютого 2010 року № 127 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_7 з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення садівництва» та складання державних актів на земельні ділянки при її поділі на території Новозаліської сільської ради, від 26 лютого 2010 року № 125 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_5 з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення садівництва» та складання державних актів на земельні ділянки при її поділі на території Новозаліської сільської ради», від 26 лютого 2010 року № 124 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_6 з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення садівництва» та складання державних актів на земельні ділянки при її поділі на території Новозаліської сільської ради»; визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0565, :05:001:0566, :05:001:0567, :05:001:0568, площею 0,25 га кожна, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташовані на території Новозаліської сільської ради, виготовлені, на ім`я ОСОБА_2 ; державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0576, :05:001:0577, :05:001:0578, :05:001:0579, :05:001:0580, площею 0,20 га кожна, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташовані на території Новозаліської сільської ради, виготовлені, на ім`я ОСОБА_3 ; державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0538, :05:001:0539, площею 0,25 га кожна, :05:001:0562, площею 0,50 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташовані на території Новозаліської сільської ради, виготовлені на ім`я ОСОБА_4 ; державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0510, :05:001:0511, :05:001:0512, :05:001:0513, :05:001:0514, площею 0,1832 га кожна, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташовані на території Новозаліської сільської ради, виготовлені, на ім`я ОСОБА_7 ; державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0521 площею 0,1768 га, :05:001:0524 площею 0,1768 га, :05:001:0532 площею 0,1170 га, :05:001:0523 площею 0,1769 га, :05:001:0533 площею 0,0586 га, :05:001:0522 площею 0,1768 га, :05:001:0531 площею 0,1170 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташовані на території Новозаліської сільської ради, виготовлені, на ім`я ОСОБА_5 ; державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0516, :05:001:0517, :05:001:0518, :05:001:0519, :05:001:0520, площею 0,20 га кожна, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташовані на території Новозаліської сільської ради, виготовлені, на ім`я ОСОБА_6 ; усунути перешкоди у здійсненні Державним підприємством «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» права користування та розпорядження вищевказаними земельними ділянками лісового фонду, які розташовані на території Новозаліської сільської ради, шляхом повернення цих земельних ділянок на користь даного підприємства з незаконного володіння відповідачів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час опрацювання публічної кадастрової карти України були встановлені порушення вимог земельного законодавства під час відведення у власність та користування земель лісогосподарського призначення ДП «СЛП «Київоблагроліс».

Встановлено, що розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації № 592 від 21 квітня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, змінено цільове призначення земельних ділянок та передано у власність громадянам земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Новозаліської сільської ради.

На підставі вказаного розпорядження відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки площею по 1 га кожному на території Новозаліської сільської ради Бородянського (на даний час Бучанського) району Київської області для ведення особистого селянського господарства.

Надалі, розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації від 13 серпня 2010 року № 682 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки площею 1 га, яка належала ОСОБА_2 , в землі для ведення садівництва, у зв`язку з чим 12 жовтня 2010 року видано державні акти на право власності ОСОБА_2 на земельні ділянки із кадастровими номерами :05:001:0565, :05:001:0566, :05:001:0567, :05:001:0568, площею 0,25 га кожна, для ведення садівництва.

Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації від 13 серпня 2010 року № 680 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки площею 1 га, яка належала ОСОБА_3 , в землі для ведення садівництва, у зв`язку з чим 12 жовтня 2010 року видано державні акти на право власності ОСОБА_3 на земельні ділянки із кадастровими номерами :05:001:0576,:05:001:0577,:05:001:0578,:05:001:0579, :05:001:0580, площею 0,20 га кожна, для ведення садівництва.

Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації від 25 лютого 2010 року № 115 надано дозвіл ОСОБА_4 на зміну функціонального використання земельної ділянки та в подальшому затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки площею 1 га, яка належала ОСОБА_4 , в землі для ведення садівництва, у зв`язку з чим 19 квітня 2010 року видано державні акти на право власності ОСОБА_4 на земельні ділянки із кадастровими номерами :05:001:0538, :05:001:0539, площею 0,25 га кожна, із кадастровим номером :05:001:0562, площею 0,50 га, для ведення садівництва.

Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації від 26 лютого 2010 року № 127 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки площею 1 га, яка належала ОСОБА_7 , в землі для ведення садівництва, у зв`язку з чим 19 квітня 2010 року видано державні акти на право власності ОСОБА_10 на земельні ділянки із кадастровими номерами :05:001:0510,:05:001:0511,:05:001:0512,:05:001:0513, :05:001:0514, площею 0,1832 га кожна, для ведення садівництва.

Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації від 26 лютого 2010 року № 125 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки площею 1 га, яка належала ОСОБА_5 , в землі для ведення садівництва, у зв`язку з чим 19 квітня 2010 року видано державні акти на право власності ОСОБА_5 на земельні ділянки із кадастровими номерами: :05:001:0521 площею 0,1768 га, :05:001:0524 площею 0,1768 га, :05:001:0532 площею 0,1170 га, :05:001:0523 площею 0,1769 га, :05:001:0533 площею 0,0586 га, :05:001:0522 площею 0,1768 га, :05:001:0531 площею 0,1170 га, для ведення садівництва.

Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації від 26 лютого 2010 року № 124 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки площею 1 га, яка належала ОСОБА_6 , в землі для ведення садівництва, у зв`язку з чим 19 квітня 2010 року видано державні акти на право власності ОСОБА_6 на земельні ділянки із кадастровими номерами: :05:001:0516, :05:001:0517, :05:001:0518, :05:001:0519, :05:001:0520, площею 0,20 га кожна, для ведення садівництва.

Зазначила, що вказані розпорядження Бородянської районної державної адміністрації від 21 квітня 2008 року № 592, в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність відповідачам, від 13 серпня 2010 року № 682, 680, від 25 лютого 2010 року № 115, від 26 лютого 2010 року № 127, 125,124 прийнято з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, а тому підлягають визнанню недійсними, а спірні ділянки підлягають поверненню в державну власність, оскільки дані ділянки накладаються на земельну ділянку ДП «СПЛ «Київоблагроліс» і вказане підприємство не надавало дозволу на вилучення оспорюваних земельних ділянок лісового фонду, зміни цільового призначення земель не проводилось.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 09 травня 2023 року заступник керівника Київської обласної прокуратури Ігор Грабець, діючий в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», подав апеляційну скаргу.

Просив скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Судові витрати стягнути з відповідачів.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки його висновки не відповідають дійсним обставинам справи та дослідженим у ході розгляду доказам.

Зазначив, що чинним законодавством не передбачена можливість набуття особою у приватну власність земель певної категорії, це означає неможливість отримання такою особою титульного володіння на земельну ділянку.

Відповідно до вимог п. «г» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим кодексом.

Законодавство України не передбачає підстав для отримання статусу титульного володільця приватної особи на землі лісогосподарського призначення, крім випадків, передбачених, зокрема, ст. 56 Земельного кодексу України, ст. 12 Лісового кодексу України.

При цьому, спірні земельні ділянки не відносяться до деградованих і малопродуктивних угідь та не набувались як такі у власність.

З метою підтвердження належними та допустимими доказами наявності у держави титульного володіння спірними земельними ділянками до матеріалів позову додано інформацію ДП «СЛЛ «Київоблагроліс» від 29.01.2020 № 58 та від 07.09.2020 №2268, інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 16.12.2019 № 714 та №278 від 10.07.2020, відповідно до яких спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення та перебувають у постійному користуванні ДП «СЛП «Київоблагроліс» для потреб ведення лісового господарства, а згода на вилучення і зміну цільового призначення яких жодним уповноваженим органом не надавалась.

Разом з тим, судом першої інстанції внаслідок не дослідження таких доказів та неврахування вказаних вище норм законодавства, невірно визначив дійсного власника земельної ділянки лісогосподарського призначення, яка є об`єктом права власності Українського народу, а також характер спірних правовідносин, що зрештою мало своїм наслідком помилковий висновок про обрання прокурором неефективного способу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

19 серпня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив адвоката Куприянського Бориса Олеговича - представника ОСОБА_7 , в якому він просив апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Ігоря Грабця залишити без задоволення, а рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року без змін.

У судовому засіданні представник прокуратури підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокат Лозицька В.В. представник ОСОБА_7 заперечувала проти апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суд першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації № 592 від 21 квітня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України, в тому числі й відповідачам у справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , площею по 1 га кожному, для ведення особистого селянського господарства на території Новозаліської сільської ради, за межами населеного пункту с. Нове Залісся, змінено цільове призначення цих земельних ділянок із інших лісових земель на землі сільськогосподарського призначення та передано у власність громадянам, у тому числі і відповідачам) земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу Новозаліської сільської ради (т.1 а.с.158-159).

На підставі вказаного розпорядження відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки площею по 1 га кожному на території Новозаліської сільської ради Бородянського (на даний час Бучанського) району Київської області для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується матеріалами справи (а.с.160-165) та визнається сторонами.

Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації від 13 серпня 2010 року № 682 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки, що перебувала у власності ОСОБА_2 , з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва за межами с. Нове Залісся, на території Новозаліської сільської ради Бородянського району Київської області та складання державних актів на право власності на земельні ділянки при її поділі, змінено функціональне використання земельної ділянки площею 1 га, яка належала ОСОБА_2 , з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва, погоджено подану на розгляд ОСОБА_2 схему поділу земельної ділянки та надано йому дозвіл на оформлення державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення садівництва (т.1 а.с.160).

На підставі вказаного розпорядження Бородянської РДА від 13 серпня 2010 року № 682 ОСОБА_2 12 жовтня 2010 року видано державні акти на право власності на земельні ділянки із кадастровими номерами :05:001:0565, :05:001:0566, :05:001:0567, :05:001:0568, площею 0,25 га кожна, для ведення садівництва (т.1 а.с.170,182-183).

Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації від 13 серпня 2010 року № 680 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки, що перебувала у власності ОСОБА_3 , з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва за межами с. Нове Залісся, на території Новозаліської сільської ради Бородянського району Київської області та складання державних актів на право власності на земельні ділянки при її поділі, змінено функціональне використання земельної ділянки площею 1 га, яка належала ОСОБА_3 , з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва, погоджено подану на розгляд ОСОБА_3 схему поділу земельної ділянки та надано йому дозвіл на оформлення державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення садівництва (т.1 а.с.161), на підставі якого 12 жовтня 2010 року видано державні акти на право власності ОСОБА_3 на земельні ділянки із кадастровими номерами :05:001:0576, :05:001:0577, :05:001:0578, :05:001:0579, :05:001:0580, площею 0,20 га кожна, для ведення садівництва (т.1 а.с.184-186).

Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації від 25 лютого 2010 року № 115 змінено функціональне використання земельної ділянки, яка належала ОСОБА_4 на підставі державного акту серії ЯЖ № 363261, зареєстрованого 6 травня 2008 року, площею 1 га, з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва на території Новозаліської сільської ради Бородянського району Київської, погоджено подану на розгляд ОСОБА_4 схему поділу земельної ділянки та надано дозвіл на оформлення державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення садівництва (т.1 а.с.165), на підставі якого 19 квітня 2010 року видано державні акти на право власності ОСОБА_4 на земельні ділянки із кадастровими номерами :05:001:0538, :05:001:0539, площею 0,25 га кожна, із кадастровим номером :05:001:0562, площею 0,50 га, для ведення садівництва (т.1 а.с.175-176).

Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації від 26 лютого 2010 року № 127 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки, що перебувала у власності ОСОБА_7 , з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва та складання державних актів на право власності на земельні ділянки при її поділі на території Новозаліської сільської ради Бородянського району (т.1 а.с.162), на підставі якого 19 квітня 2010 року видано державні акти на право власності ОСОБА_7 на земельні ділянки із кадастровими номерами :05:001:0510,:05:001:0511,:05:001:0512,:05:001:0513, :05:001:0514, площею 0,1832 га кожна, для ведення садівництва (т.1 а.с.171-173).

Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації від 26 лютого 2010 року № 125 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки, що перебувала у власності ОСОБА_5 , з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва та складання державних актів на право власності на земельні ділянки при її поділі на території Новозаліської сільської ради Бородянського району (т.1 а.с.163), на підставі якого 19 квітня 2010 року видано державні акти на право власності ОСОБА_5 на земельні ділянки із кадастровими номерами: :05:001:0521 площею 0,1768 га, :05:001:0524 площею 0,1768 га, :05:001:0532 площею 0,1170 га, :05:001:0523 площею 0,1769 га, :05:001:0533 площею 0,0586 га, :05:001:0522 площею 0,1768 га, :05:001:0531 площею 0,1170 га, для ведення садівництва (т.1 а.с.166-169,172,174,181).

Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації від 26 лютого 2010 року № 124 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального використання земельної ділянки, що перебувала у власності ОСОБА_6 , з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва та складання державних актів на право власності на земельні ділянки при її поділі на території Новозаліської сільської ради Бородянського району (т.1 а.с.164), на підставі якого 19 квітня 2010 року видано державні акти на право власності ОСОБА_6 на земельні ділянки із кадастровими номерами: :05:001:0516, :05:001:0517, :05:001:0518, :05:001:0519, :05:001:0520, площею 0,20 га кожна, для ведення садівництва (т.1 а.с.177,179-180).

З копій повідомлень ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київагроліс» від 29 січня 2020 року, 9 липня 2020 року, фрагменту з публічної кадастрової карти України, копій перспективних планів організації і ведення лісового господарства Бородянського державного агролісництва Київської області, встановлено що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 221082200:05:001:0565, :05:001:0566, :05:001:0567, :05:001:0568, :05:001:0576, :05:001:0577, :05:001:0578, :05:001:0579, :05:001:0580, :05:001:0538, :05:001:0539, :05:001:0562 накладаються на земельні ділянки лісового фонду, що перебувають в постійному користуванні ДП «СЛП «Київоблагроліс» та розташовані в кварталі 9 виділ 35 Бородянського агролісництва, на території Новозаліської сільської ради Київської області, земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0510, :05:001:0511, :05:001:0512, :05:001:0513 накладаються на земельні ділянки лісового фонду, що перебувають в постійному користуванні ДП «СЛП «Київоблагроліс» та розташовані в кварталі 9 виділ 8 Бородянського агролісництва, на території Новозаліської сільської ради Київської області, земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0514 накладається на земельні ділянки лісового фонду, що перебувають в постійному користуванні ДП «СЛП «Київоблагроліс» та розташовані в кварталі 29 виділ 11 Бородянського агролісництва, на території Новозаліської сільської ради Київської області, земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0521, :05:001:0524, :05:001:0532 накладаються на земельні ділянки лісового фонду, що перебувають в постійному користуванні ДП «СЛП «Київоблагроліс» та розташовані в кварталі 9 виділ 11 Бородянського агролісництва, на території Новозаліської сільської ради Київської області, земельні ділянки з кадастровоми номерами :05:001:0522, :05:001:0523, :05:001:0531, :05:001:0533, накладаються на земельні ділянки лісового фонду, що перебувають в постійному користуванні ДП «СЛП «Київоблагроліс» та розташовані в кварталі 9 виділ 45 Бородянського агролісництва, на території Новозаліської сільської ради Київської області (т.1 а.с.31-144).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що земельні ділянки не перебувають у власності позивача і він не володіє ними, тому не можливо вести мову про існування перешкод у користуванні. А оскільки спірні земельні ділянки перебувають у володінні відповідачів, які є добросовісними набувачами, доказів протилежного суду не надано, то підстави для задоволення позову і в цій частині відсутні.

Колегія суддів не повністю з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України cудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не у повній мірі відповідає зазначеним вимогам враховуючи наступне.

Щодо позовних вимог прокурора в інтересах ДП «Київське лісове господарство»

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно зі статтею 170 ЦК України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади, а не через державні підприємства.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження

№ 12-20гс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що «заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон), має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи. У контексті засадничого положення частини другої статті 19 Конституції України відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави».

У частині другій статті 4 ЦПК України визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до абзацу 1 частини третьої, абзаців 1-3 частини четвертої статті

23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою статті 56 ЦПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі

№ 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) зроблено висновок, що «прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший, другий і третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі

№ 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. […] Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті. […] відкриваючи провадження у цій справі, суд першої інстанції установив відповідність поданої прокурором позовної заяви вимогам статей 162, 164 ГПК України.

Жодних недоліків цієї заяви в частині відсутності обґрунтування прокурором підстави для здійснення представництва інтересів держави суд першої інстанції не виявив і позовну заяву прокурора як з цих, так і з інших підстав без руху не залишив.».

Згідно з частинами першою, третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк (пункт 8 частини першої статті 257 ЦПК України.

Колегія суддів прийшла до висновку, що прокурор не надав суд обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів державного підприємства в суді згідно із частиною четвертою статті 56 ЦПК України, а суд першої інстанції повинен був застосувати положення, передбачені статтею 185 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків, і повернути позовну заяву (якщо відповідні недоліки виявлені на стадії відкриття провадження у справі) або залишити її без розгляду відповідно до пункту 8 частини першої статті 257 ЦПК України (якщо недоліки виявлені після відкриття провадження у справі) у разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.

Враховуючи викладене колегія суддів встановила, що прокурор не мав повноважень на ведення справ в інтересах державного підприємства, а відповідні вимоги не підлягали розгляду по суті, а повинні були залишені судом першої інстанції без розгляду.

Щодо вимог щодо усунення перешкод шляхом повернення земельних ділянок.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року у справі № 606/711/22 зазначено, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Прокуратурою до позову додано фрагмент з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталів і межами їх таксаційних виділів Бородянського державного агролісництва відповідно до матеріалів лісовпорядкування, частини кварталів і межами їх таксаційних виділів Шибенського лісництва ДП «Клавдієвській лісгосп» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року та межами земельних ділянок згідно з кадастровими номерами та докази перебування спірних земельних ділянок у постійному користуванні ДП «СЛП» Київагроліс».

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1. Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, лісовпорядкувальні планшети належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового Кодексу (пункт 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).

Зазначені документи підтверджують право постійного користування ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київагроліс» на спірні земельні ділянки і перебування зазначених земельних ділянок у державній власності.

Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.

Такий правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом України в постановах від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13г10, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 1522/25684/12 та інших.

Набувача ОСОБА_4 суд першої інстанції вважав недобросовісним набувачем, бо він як набувач міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину купівлі-продажу нерухомого майна у ОСОБА_3 , у тому числі й те, що продавець не мала права відчужувати це майно. Зазначене твердження ОСОБА_4 не спростовав і не оскаржив. Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції подав лише ОСОБА_2 . Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про недоведеність ознак недобросовісності в діях кінцевого набувача нерухомого майна ОСОБА_4 , тому у суду касаційної інстанції відсутні підстави піддавати ці висновки сумніву.

З урахуванням наведеного до спірних правовідносин застосовуються положення статті 387 ЦК України.

Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2024 року у справі № 750/254/22 у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)).

Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)).

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння».

Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16(провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Серков проти України» (пункти 42-44) ЄСПЛ зазначив, що національне законодавство має відповідати вимозі «якості», щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Колегія суддів встановила, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогоподарського призначення, а значить належать державі і не підлягають передачі у власність іншому суб`єкту.

Колегія суддів звертає увагу, що землі лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, яка втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Велика Палата ВС відступила від висновків КГС ВС, висловлених у постановах від 4 лютого 2020 року у справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, № 911/3897/17 та від 3 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17, про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями означає перехід до них права володіння цими землями, і про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення є неможливим.

Велика Палата ВС підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку ст. 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності.

Для повернення власникові земельних ділянок лісогосподарського призначення ефективним є позов про їх витребування з чужого незаконного володіння, оскільки такі ділянки можуть передаватися у приватну власність і змінювати володільця (таку зміну підтверджує відповідний запис у держреєстрі).

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкових підстав для відмови у задоволенні позову.

З урахуванням того, що прокуратура не мала належних повноважень для пред'явлення позову в інтересах державного підприємства позов прокуратури в цій частині залишається без розгляду.

Щодо негаторного позову то рішення в цій частині підлягає зміні в частині підстав відмови у позові які викладаються в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Ігоря Грабця задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року змінити виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Позов Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.В. Гуль

С.Г. Музичко