печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2024 р. Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Новака Р.В. ,

при секретарі судових засідань - Бурячок А.І. ,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач 1: ОСОБА_2

відповідач 2: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину та припинення права власності,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло клопотання представника відповідача 1 ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про закриття провадження у справі, оскільки наявне рішення суду, яке набуло законної сили, між тими ж сторонами про той же предмет та з тих же підстав.

Крім того, представник відповідача 1 ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надав заяву про непідсудність даної справи Печерському районному суду м. Києва, оскільки договір про поділ нерухомого майна стосується декількох об`єктів нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та офісу за адресою: АДРЕСА_3 . Тому вважають, що на момент звернення з позовом до суду квартири не є найдорожчим об`єктом.

У судовому засіданні представник відповідача 1 ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримав заявлені клопотання з підстав у них зазначених.

Представник позивача ОСОБА_5 заперечив щодо задоволення клопотань. Зокрема з приводу закриття провадження у справі з підстав наявності рішення суду, яке набуло законної сили, між тими ж сторонами про той же предмет та з тих же підстав зазначив, з підстав зазначених у письмових запереченнях.

Заслухавши думку представників сторін та дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача 1 ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про закриття провадження у справі, виходячи з такого.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З матеріалів справи встановлено, що позивач у жовтні 2017 році звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. від 16.08.2017 року за № 1915 (справа № 757/64782/17-ц суддя Остапчук Т.В.).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2018 справа № 757/64782/17-ц у задоволенні позову відмовлено, яке постановою Київського апеляційного суду від 15.01.2019 залишено без змін.

Як вбачається із рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2018 та постанови Київського апеляційного суду від 15.01.2019 підставою позову є те, що спірний договір був укладений під час дії ухвали Печерського районного суду м. Києва від 26.07.2017 про накладення арешту на майно, тому на підставі ст. 203, 215 ЦК України позивач просив визнати вказаний договір недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що підставами даного позову є наміри сторін правочину, недобросовісність та зловживання правами відповідно до ст. 3, 13 ЦК України.

Отже, сторони у цивільних справах є різними (у цивільній справі 757/64782/17-ц наявна третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна) та різні підстави позову.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 14.07.2021 в справі № 161/2823/19 (провадження № 61-6515св20) предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову та наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 року щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

При цьому суд зазначає, що захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі шляхом звернення з позовом до суду.

З урахуванням наведеного, підстави для закриття провадження на піставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України відсутні.

Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача 1 ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Що стосується заяви представника відповідача 1 ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про непідсудність справи Печерському районному судді м. Києва, то суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні, виходячи з такого.

При визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого суб`єкт публічного права звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача, аніж розмежування юрисдикції виключно на підставі участі у спорі суб`єкта владних повноважень.

Визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу. Оспорювані або невизнані майнові права та інтереси підлягають захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення такого права або інтересу призвели дії суб`єкта владних повноважень при виконанні ним владних управлінських функцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Обґрунтовуючи свій позовом до Печерського районного суду м. Києва позивач посилається на те, що квартира розташована у Печерську районі м. Києва має вищу вартість ніж загальна вартість будинку та земельної ділянки, що розташовані у Київської області.

Згідно з ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 № 3 перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Щодо доводів представника відповідача про те, що житловий будинок у Київській області є дорожчим за квартиру в Печерському районні міста Києва, матеріалами позовної заяви не підтверджено, оскільки стороною відповідача не надано суду будь-яких документальних підтверджень того, що станом на час звернення до суду з відповідним позовом, вартість спірного житлового будинку та земельної ділянки у Київській області є вищою порівняно із вартістю квартири, яка знаходяться на території Печерського району міста Києва.

Для належного підтвердження зазначених посилань відповідач мав би надати суду, наприклад, звіти оцінювача про оцінку вартості спірного майна, однак матеріали позовної заяви таких документів не містять, тому твердження представника відповідача 1 про більшу вартість житлового будинку є лише припущенням, а об`єктивним є наявність більшої частини спірного нерухомого майна на території Печерського району міста Києва.

Враховуючи викладене, вбачається, що при зверненні до суду стороною позивача не порушено правил підсудності.

За положеннями ч. 2 ст. 31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що представником відповідача 1 ОСОБА_2 - ОСОБА_4 не вказано до якого саме суду має бути передано справу за підсудністю

Керуючись ст. 27- 31, 260, 353, 354, п. 3 ч. 1 ст. 255, 197, 353-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотань представника відповідача 1 ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про закриття провадження у справі та непідсудність справи - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Новак