Справа №949/1885/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Тарасюк А.М.,

при секретарі судових засідань Пінчук О.М.,

за участю:

представника позивача - адвоката Конюшко Д.Б.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Клюйка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Дубровиця у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Конюшко Дениса Борисовича (ордер серії АВ №1155347 від 26 вересня 2024 року) звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 та просить:

- стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП у розмірі 46336,97 грн.,

- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 15000 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь судові витрати у зв`язку з розглядом справи про адміністративне правопорушення №949/1936/23 у розмірі 32000 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь судові витрати у розмірі 16422,40 грн.

Позовні вимоги представником позивача мотивовані тим, що 13 вересня 2023 року об 11 год. 30 хв. по вул. Світанковій в с. Лютинськ відбулась ДТП за участю транспортного засобу «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 , що на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_2 та знаходиться під його керуванням та транспортного засобу «САЗ-3507» р/н НОМЕР_2 під керуванням відповідача ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Дубровицького районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2023 року у справі №949/1936/23 було встановлено невідповідність дій водія транспортного засобу «САЗ-3507» р/н НОМЕР_2 ОСОБА_1 вимогам п. 10.1 та 10.9 ПДР України, які перебувають у причинному зв`язку із настанням ДТП.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 01 березня 2024 року у справі №949/1336/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а постанову Дубровицького районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2023 року без змін.

Керуючись нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач звернувся до страховика та надав усі необхідні документи, передбачені ст. 35 вказаного Закону, у тому числі заяву про страхове відшкодування.

За результатами розгляду вказаної заяви страховиком було здійснено розрахунок та виплачено страхове відшкодування у розмірі 23876,37 грн.

Проте, з метою визначення дійсного розміру заподіяного збитку, позивач замовив огляд пошкодженого транспортного засобу «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 , у оцінювача ФОП ОСОБА_3 . На підставі огляду було складено Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власникові колісного транспортного засобу №808/12-23 від 14 грудня 2023 року.

Відповідно до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власникові колісного транспортного засобу «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 №808/12-23 від 14 грудня 2023 року, вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ склала 39708,28 грн.

У відповідності до ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відтак, належний розмір страхового відшкодування складає: 39708,28 грн. (вартість матеріального збитку) - 2600 грн. (франшизи) = 37108,28 грн.

Представник позивача з посиланням на ч. 1 ст. 1194 ЦК України вказав, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власникові колісного транспортного засобу №808/12-23 від 14 грудня 2023 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 склала 83445,25 грн.

Тому, враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між розміром заподіяної шкоди і належним розміром страхового відшкодування: 83445,25 грн. (розмір збитку, заподіяного позивачу - вартість відновлювального ремонту ТЗ) - 37108,28 грн. (належне страхове відшкодування - у розмірі вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу) = 46336,97 грн. (різниця між розміром шкоди і належним страховим відшкодуванням).

При цьому, представником позивача зазначається, що належний позивачеві автомобіль «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 був його основним засобом пересування, а його пошкодження в ДТП завдало позивачу душевних страждань та негативно вплинуло на його моральний стан.

Поряд з цим, відповідач не лише пошкодив транспортний засіб, що на праві приватної власності належить позивачу, а й змусив останнього доводити свою невинуватість у вказаній ДТП, позаяк, надав неправдиві відомості про подію, що слідує зі змісту постанови Дубровицького районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2023 року у справі №949/1936/23 та постанови Рівненського апеляційного суду від 01 березня 2024 року.

Відтак, моральна шкода, завдана протиправними діями винної особи, внаслідок яких було пошкоджено транспортний засіб «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 , за внутрішнім переконанням позивача, з урахуванням принципів розумності і справедливості, має бути відшкодована у розмірі 15000 грн.

Разом з тим, через канцелярію суду від представника відповідача - адвоката Редзеля М.М. надійшов відзив на позовну заяву, який зареєстрований 07 листопада 2024 року.

Одночасно від представника відповідача надійшло клопотання про поновлення строку подання відзиву. В клопотанні йдеться про те, що ухвалою судді від 09 жовтня 2024 року даний позов був прийнятий до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 28 жовтня 2024 року. Відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі на подання відзиву на позовну заяву. Станом на день подачі відзиву на позовну заяву, встановлений строк сплив. При цьому, договір про надання правничої допомоги між ним та відповідачем було укладено 25 жовтня 2024 року, вже після спливу строку звернення до суду з відзивом.

Зауважує, що укладення з адвокатом договору про надання правової допомоги після спливу строку для подання відзиву визнається поважною причиною для поновлення процесуального строку для подання такого відзиву, що також підтверджує і судова практика.

Як зазначено у ст. 120 ЦПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

У ч. 7 ст. 178 ПК України визначено, що такий строк визначається судом, але не може перевищувати 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, тобто такий строк є процесуальним.

Як визначено у ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, враховуючи, що відповідач пропустив строк подачі відзиву з поважних причин та подав до суду заяву про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву, суд вважає за необхідне поновити вказаний строк.

Отже, представник відповідача у поданому відзиві на позовну заяву просив у задоволенні позову відмовити повністю. Оскільки відповідач не погоджується з доводами, які викладені в позовній заяві, вважає їх незаконними, безпідставними, необґрунтованими і такими, що не відповідають дійсності з наступних підстав.

Позивач у позовній заяві зазначає, що він звертався до страховика та надав усі необхідні документи, передбачені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у тому числі заяву про страхове відшкодування, за результатом розгляду якої страховиком було здійснено розрахунок та виплачено страхове відшкодування у розмірі 23876,37 грн.

Однак, при поданні позову позивач лише надає виписку по картці, що відображає надходження грошових коштів лише за період 01.04.2024-30.04.2024, а інших доказів на підтвердження звернення до страховика, відмови у виплаті чи виплати страхового відшкодування не надає, що унеможливлює встановлення дійсного розміру виплаченого страхового відшкодування.

Вважають, що обраний позивачем у позові розмір збитку не перевищує ліміту відповідальності страховика 160000 грн., тому саме страховик повинен бути належним відповідачем за цим позовом, а відповідач може нести відповідальність лише в разі недостатності виплати страхового відшкодування для покриття збитків, що перебільшує ліміт відповідальності страховика. Відповідно до полісу ОСЦПВВНТЗ №ЕР 214523368, виданого ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», дійсного на момент ДТП, страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становить 160000 грн. Тому позивач мав би звертатися за виплатою страхового відшкодування до страховика.

Тому, на переконання представника відповідача, суд повинен за заявою позивача залучити до участі у справі страхову компанію, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність винуватця. При цьому, непред`явлення вимог до страховика, за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика, є підставою для відмови в позові.

Крім цього, позивач у позові вказує, що з метою визначення дійсного розміру заподіяного збитку, він замовив огляд пошкодженого транспортного засобу «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 в оцінювача ФОП ОСОБА_3 .

Згідно вказаного Звіту, вартість матеріального збитку, завданого власникові автомобіля «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 в результаті його пошкодження на дату настання події становить 39708,28 грн. та вартість відновлювального ремонту даного КТЗ без урахування фізичного зносу вузлів і деталей на момент проведення дослідження становить 83445,25 грн.

При цьому, представник відповідача, з посиланням на статті 28, 29 Закону №1961-ІV вказує, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, представник відповідача вважає, що ФОП ОСОБА_3 визначив вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 з порушенням вимог, наведених у Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, що, у свою чергу, призводить до помилкового визначення позивачем різниці між розміром заподіяної шкоди і належним розміром страхового відшкодування, яку просить стягнути з відповідача. Також з порушенням вимог п.п. 5.2 та 5.7 Методики, оцінювачем ФОП ОСОБА_3 складено протокол технічного огляду колісного транспортного засобу автомобіля «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 у відсутність другого учасника ДТП та його не повідомлено про результати дослідження.

Крім того, вищевказаний огляд транспортного засобу «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 проводився оцінювачем 25 листопада 2023 року, тобто через 2,5 місяці після настання ДТП.

Тому підстав вважати, що пошкодження, про які зазначено в Звіті, виникли саме в результаті вищевказаної ДТП, немає. До того ж, для визначення остаточної суми відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу недостатньо Звіту про оцінку майна, а необхідно також враховувати фактичні витрати, понесені потерпілою особою для відновлення свого майна, розмір яких підтверджується відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, та які підтверджують фактичний розмір понесених збитків.

У даній справі позивач не довів понесених ним витрат на відновлення його автомобіля, встановленими відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, необхідної для відновлювального ремонту транспортного засобу.

Окрім того, на думку представника відповідача, Звіт про визначення вартості матеріального збитку є неналежним доказом, оскільки він не є висновком експерта, відповідно до ст. 102 ЦПК України, а також недостовірним, оскільки складений з порушенням вимог, передбачених у Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000 грн., то відповідач та його представник вважають їх безпідставними та необґрунтованими зважаючи на наступне.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Ті обставини, які зазначає позивач в результаті яких він зазнав душевних страждань та які негативно вплинули на його моральний стан, жодними доказами позивачем не підтверджені.

Тому представник відповідача вказує, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки є недоведеними та явно завищеними.

Також представник відповідача вважає, що вказаний позивачем розмір витрат на правничу допомогу є явно завищеним і неспівмірним. При цьому зауважує, що витрати на проведення авто технічного дослідження в розмірі 8000 грн. та витрати на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи про адміністративне правопорушення №949/1936/23 у розмірі 24000 грн. відносяться до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи про адміністративне правопорушення відносно позивача, а не даної цивільної справи. Тому такі не підлягають відшкодуванню.

Разом з тим, позивач скористався своїм процесуальним правом та через свого представника подав до суду відповідь на відзив.

Так, представник позивача зазначає, що виходячи зі змісту положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ЦК України та постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку особи, яка завдала шкоди.

Проте, межі відповідальності страховика встановлюються тим же Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зокрема, відповідно до тих же ст.ст. 29, 36 даного Закону, страховики у разі заподіяння майнової шкоди шляхом пошкодження транспортного засобу відшкодовують лише шкоду у розмірі ремонту з урахуванням зносу. Решту - різницю між повною вартістю ремонту - відшкодовує заподіювач шкоди у порядку ст. 1194 ЦК України, згідно якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як вказує представник позивача, будь-які вказівки про те, що позивач мав скористатися своїм правом на стягнення всього відшкодування виключно зі страховика є такими, що суперечать положенням законодавства та дійсним обставинам справи щодо права потерпілої особи на стягнення із особи, винної у заподіянні шкоди, відповідальність якої була застрахована відповідно до умов полісу ОСЦПВВНТЗ, повного відшкодування заподіяної шкоди у розмірі різниці між повним, фактичним розміром шкоди (вартість відновлювального ремонту ТЗ) і належним розміром страхового відшкодування (вартість відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням зносу).

Таким чином, з відповідача на користь позивача у порядку ст. 1194 ЦК України підлягає стягненню різниця між фактичним розміром матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП (загальна вартість відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ) і належним розміром страхового відшкодування (страхової виплати) за полісом ОСЦПВВНТЗ (вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу): 83445,25 грн. (розмір збитку, заподіяного позивачеві - вартість відновлювального ремонту ТЗ) - 37108,28 грн. (належне страхове відшкодування - у розмірі вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу) = 46336,97 грн. (різниця між розміром шкоди і належним страховим відшкодуванням).

Своє твердження представник позивача підкріплює судовою практикою, зокрема висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №552/15636/16-ц, від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15.

Також зауважує, що Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року по справі №757/33065/18-ц дійшов висновку про те, що якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків, завданих потерпілому, останній має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, при цьому визначаючи фактичний розмір шкоди як вартість відновлювального ремонту транспортного засобу. Верховний Суд наголосив на законності та обґрунтованості позовних вимог потерпілої особи щодо стягнення із заподіювача шкоди різниці між сумою вартості відновлювального ремонту та страховою виплатою, здійсненою в межах ліміту відповідальності, визнавши належним, допустимим, достатнім та достовірними доказом у даній категорії справ Звіт авто товарознавчого дослідження про оцінку колісного транспортного засобу.

Крім того, висновки про наявність права у потерпілої сторони на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, без підтвердження оплати проведеного відновлювального ремонту автомобіля, сформульовані також у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, а також у постанова Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №61-1836св17, від 28 лютого 2018 року у справі №61-134св18. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначених правових висновків.

Таким чином, посилання відповідача на те, що позивач не надав докази понесених ним витрат на відновлення його автомобіля, встановленими відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, є незаконним та необґрунтованим, оскільки звіт суб`єкта оціночної діяльності є належним, допустимим і достатнім доказом понесених позивачем збитків.

Водночас, представник позивача вказує, що саме Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначає правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів.

Документом, який здійснює методичне регулювання товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів є Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджена наказом МЮ України та фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092.

Відповідно до пп. д), е) п. 1.4 Методики, така застосовується з метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ.

Відповідно до ст. 12 «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та п. 4.3 Методики, за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ, який є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору.

Відтак, недоречною, на переконання представника позивача, є вказівка відповідача на те, що свої вимоги в частині обґрунтування розрахованого розміру майнової шкоди позивач доводить авто товарознавчим звітом суб`єкта оціночної діяльності, оскільки такий доказ самостійно є належним та допустимим, із чого також виходить і судова практика правозастосування, зокрема висновками, які містяться у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року по справі №520/8867/15-ц, від 25 липня 2020 року по справі №221/6180/16-ц.

Окремо представник позивача наголошує, що посилання сторони відповідача на п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів є такими, які не мають враховуватися судом, позаяк вони є неповним та викривленим. А норма, що міститься у вказаному пункті - вирваною відповідачем із контексту.

Як вбачається із реального змісту даного пункту Методики, повідомлення заінтересованих осіб про дату, місце та час проведення огляду КТЗ є опціональним, тобто не є обов`язковим, а проводиться лише за потреби повідомлення таких осіб про огляд. Більше того, коло заінтересованих осіб чітко не окреслене нормотворцем, а їх відсутність на такому огляді не є перешкодою для його проведення чи підставою визнання недійсним (таким, що не відповідає положенням Методики) складеного на підставі акту (протоколу) про результати такого огляду звіту про оцінку матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу.

Більше того, на нерелевантність указаних заперечень відповідача указує і практика Верховного Суду у постанові від 13 травня 2015 року у справі №522/538/17.

Таким чином, доводи відповідача про те, що його не було викликано для технічного огляду пошкодженого транспортного засобу, не є обґрунтованими. Оскільки відповідач не навів об`єктивного підтвердження того, що його відсутність під час огляду пошкодженого транспортного засобу під час ДТП призвела до неправомірності наведених у Звіті експертного автотоварознавчого дослідження розрахунків щодо визначення вартості відновлювального ремонту зазначеного автомобіля. Наведені посилання носять характер припущень, що не можуть бути оцінені та враховані судом.

До того ж зауважує, що сам по собі факт ДТП та пошкодження транспортного засобу в його результаті вже є достатнім підтвердженням того, що позивачеві завдано моральних страждань, зокрема таких критеріїв, як глибина фізичних та душевних страждань, як про те зазначає відповідач, є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу суду, так як факт заподіяння шкоди підтверджується постановою Дубровицького районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2023 року у справі №949/1936/23, постановою Рівненського апеляційного суду від 01 березня 2024 року у цій же справі та Звітом №808/12-23 від 14 грудня 2023 року, що також узгоджується з висновком Верховного Суду. Викладеним у постанові від 22 квітня 2019 року у справі №61/14285/16-ц.

Отже, зважаючи на наведене, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Конюшко Д.Б. позов підтримав у повному обсязі покликаючись на обставини, викладені у ньому.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Клюйко А.О. позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов.

Вислухавши сторони, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановлено, що 13 вересня 2023 року об 11 год. 30 хв. по вул. Світанковій в с. Лютинськ відбулась ДТП за участю транспортного засобу «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 , що на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_2 та знаходиться під його керуванням та транспортного засобу «САЗ-3507» р/н НОМЕР_2 під керуванням відповідача ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Дубровицького районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2023 року у справі №949/1936/23 (а.с.11-12) провадження у справі щодо ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Під час розгляду вказаної справи, судом встановлено, що в діях водія автомобіля марки «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_2 не вбачається невідповідностей до загальних вимог ПДР України, в тому числі і до вимог пунктів 2.3 (б), 12.1, 13.1, які перебували б в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, оскільки водій автомобіля марки «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_2 зупинився за автомобілем марки «САЗ-3507» р/н НОМЕР_2 під керуванням відповідача ОСОБА_1 на безпечній відстані та перебував у нерухомому стані

Втім, судом було встановлено невідповідність дій водія транспортного засобу «САЗ-3507» р/н НОМЕР_2 ОСОБА_1 вимогам п. 10.1 та 10.9 ПДР України, які перебувають у причинному зв`язку із настанням ДТП, оскільки він почав рух заднім ходом з наступним наїздом на автомобіль марки «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 , який перебував у нерухомому стані.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 01 березня 2024 року у справі №949/1936/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а постанову Дубровицького районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2023 року без змін (а.с.13-14).

При цьому, стороною відповідача суду надано висновок експерта за результатами проведення судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди №4672-Е від 16 листопада 2023 року (а.с.68-71), яким встановлено, що недотримання водієм автомобіля «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_2 вимог пунктів 12.1, 13.1 ПДР України стало причиною ДТП з технічної точки зору.

Проте, суд критично відноситься до вказаного висновку експерта, оскільки наявність чи відсутність в діях ОСОБА_2 невідповідностей до загальних вимог ПДР України, в тому числі і до вимог пунктів 12.1, 13.1 ПДР України, які перебували б в причинному зв`язку з виникненням вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, вже були предметом розгляду у справі №949/1936/23 та судом наведені свої висновки з даного приводу.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою, третьою статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частинами 1, 2, та 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

На момент скоєння ДТП, відповідальність позивача ОСОБА_2 , як власника автомобіля «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 , була застрахована ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР 214523368 (а.с.67). Ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну - 160000 грн, франшиза - 2600 грн.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.

Судом встановлено, що керуючись нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач звернувся до страховика із заявою про страхове відшкодування.

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначено, що «…Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20))».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст. 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст. 1194 ЦК України.

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку підстави для покладення відповідальності на страхувальника відсутні».

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 641/10491/15-ц (провадження № 61-12709св21).

Як стверджує позивач у позові та підтвердив у судовому засіданні його представник, страховиком ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» у межах ліміту відповідальності за полісом № ЕР 214523368 виплачено ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 23876,37 грн., на підтвердження чого надав виписку з карткового рахунку (а.с.16).

Тому заперечення відповідача, що викладені у відзиві на позов, щодо неналежного відповідача, не заслуговують на увагу, зважаючи на вказані норми та практику Верховного Суду, як джерело права.

Проте, з метою визначення дійсного розміру заподіяного збитку, позивач замовив огляд пошкодженого транспортного засобу «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 , у оцінювача ФОП ОСОБА_3 . На підставі огляду було складено Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власникові колісного транспортного засобу №808/12-23 від 14 грудня 2023 року (а.с.17-31).

Згідно звіту №808/12-23 від 14 грудня 2023 року про оцінку вартості матеріального збитку вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, що оцінюється, марки Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_1 на дату настання події 13 вересня 2023 року становить 37708,28 грн.; вартість відновлювального ремонту КТЗ Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_1 , без урахування фізичного зносу вузлів і деталей становить 83445,25 грн.; розмір витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого КТЗ Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_1 з урахуванням зносу зменшений на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість на дату настання події 13 вересня 2023 року, становить 33090,23 грн.; ринкова вартість КТЗ Volkswagen Golf, р/н НОМЕР_1 без урахування аварійних пошкоджень на дату настання події 13 вересня 2023 року, становить 306109,20 грн.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Вказаний висновок підтверджений Верховним Судом, зокрема і в постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18 (провадження № 61-10773св20).

Отже, якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому, останній має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Положеннями ст. 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У п. 14 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 зазначено, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

У судовому засіданні встановлено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем якої став відповідач, автомобілю «Volkswagen», р/н НОМЕР_1 було завдано шкоди з пошкодження різного роду деталей та комплектуючих перелік яких міститься у наявній у матеріалах справи ремонтній калькуляції (а.с.24-26), де зазначається, що вартість деталей, комплектуючих, розхідних матеріалів та робіт становить 83445,25 грн.

Крім того, у відповідності до вимог п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Заразом, у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-6691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Аналогічні за змістом висновки щодо відшкодування потерпілому саме вартості відновлювального ремонту викладено у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року по справі №757/33065/18-ц (провадження №61-691сп21) та від 18 серпня 2022 року у справі №761/15232/18 (провадження №61-19661св20).

Наведене дає підстави для висновку, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ч. 2 ст. 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 вересня 2019 року у справі № 545/425/17, від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц та від 19 липня 2021 року у справі № 206/3219/15-ц (провадження № 61-19062св20).

Подібні за змістом висновки, зокрема щодо застосування положень частини другої ст. 1192 ЦК України, викладено у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 265/5388/20 (провадження № 61-14462св21), від 18 травня 2022 року у справі № 761/11792/16-ц (провадження № 61-42292св18), від 20 червня 2022 року у справі № 156/1162/20 (провадження № 61-19св22).

Тому, враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між розміром заподіяної шкоди і належним розміром страхового відшкодування: 83445,25 грн. (розмір збитку, заподіяного позивачу - вартість відновлювального ремонту ТЗ) - 37108,28 грн. (належне страхове відшкодування - у розмірі вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу) = 46336,97 грн. (різниця між розміром шкоди і належним страховим відшкодуванням).

Водночас, суд вважає за необхідне спростувати доводи сторони відповідача, про те, що вищевказаний Звіт не може бути належним доказом визначення вартості матеріального збитку, оскільки він не є висновком експерта, відповідно до ст. 102 ЦПК України, а також недостовірним, оскільки складений з порушенням вимог, передбачених у Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Так, Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" (далі Закон) визначає правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів.

Відповідно до ст. 1 Закону, незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання.

Документом, який здійснює методичне регулювання експертизи та оцінки колісних транспортних засобів є Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджена наказом МЮ України та Фонду держмайна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092 (далі Методика).

Відповідно до п. 1.2 Методики, така встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ. Методи оцінки, передбачені цією Методикою, можуть використовуватися для оцінки самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, тракторів і комбайнів на колісних шасі, якщо вони не суперечать тим положенням, які регламентують оцінку цих видів транспорту.

Відповідно до п.п. д), е) п. 1.4 Методики, Методика застосовується з метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ.

Відповідно до ст. 12 Закону, п. 4.3 Методики, за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ. Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Отже, за підсумками вказаного автотоварознавчого дослідження відповідно до вимог Методики, суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 і було складено Звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 №808/12-23 від 14 грудня 2023 року.

Відтак, суд погоджується з позицією позивача про те, що недоречною є вказівка відповідача на те, що свої вимоги в частині обґрунтування розрахованого розміру майнової шкоди позивач доводить автотоварознавчим звітом суб`єкта оціночної діяльності, оскільки такий доказ самостійно є належним та допустимим, із чого виходить також і судова практика правозастосування.

Так, у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року по справі №520/8867/15-ц вказується: «Виходячи з результатів аналізу зазначених норм, визначення розміру страхового відшкодування при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» і Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (далі - Методики)».

Також у постанові від 25 липня 2020 року по справі №221/6180/16-ц Верховний Суд зазначає, що сума матеріального збитку, заподіяного потерпілій особі, повинна бути підтверджена таким засобом доказування, як звіт про оцінку майна (акт оцінки майна), який за змістом має відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України "Про затвердження методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів" від 24 листопада 2003 року №142/2092 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395).

При цьому, суд наголошує, що відповідач, не погоджуючись зі Звітом про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 №808/12-23 від 14 грудня 2023 року, не був позбавлений можливості просити суд призначити відповідну експертизу, проте таким правом не скористався.

Разом з тим, посилання відповідача як на підставу відмови у стягненні шкоди у визначеному позивачем розмірі на те, що позивач не надала доказів на підтвердження факту проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, є помилковими.

Позивачем заявлено вимоги про відшкодування заподіяної відповідачем шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Позивачем надано докази на підтвердження завданих йому збитків, у вигляді витрат, які він мусить зробити, для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту), а відповідачем вказаний розмір збитків не спростовано.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 760/5618/16-ц (провадження № 61-4463св18), від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16-ц (провадження № 61-34581св18).

Крім того, посилання відповідача на необхідність позивачем надати акт виконаних робіт у підтвердження понесених збитків суперечить положенням статті 22 ЦК України відповідно до якої збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Зі змісту вказаної норми вбачається, що до збитків належать і витрати, які особа понесе у майбутньому.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 46336,97 грн. у відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягають до задоволення.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вищевказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З обґрунтувань позивача вбачається, що його моральна шкода полягає у тому, що належний йому автомобіль «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 був його основним засобом пересування і пошкодження автомобіля в ДТП завдало йому душевних страждань та негативно вплинуло на його моральний стан. Також зазначає, що відповідач не лише пошкодив транспортний засіб, а й змусив його доводити свою невинуватість у вказаній ДТП, позаяк, надав неправдиві відомості про подію, що слідує зі змісту постанови Дубровицького районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2023 року у справі №949/1936/23 та постанови Рівненського апеляційного суду від 01 березня 2024 року.

Відтак, на думку позивача, моральна шкода, завдана протиправними діями винної особи, внаслідок яких було пошкоджено транспортний засіб «Volkswagen» р/н НОМЕР_1 , за його внутрішнім переконанням, має бути відшкодована у розмірі 15000 грн.

Таким чином, з врахуванням вищенаведеного, суд приходить до переконання, що внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачу було завдано моральної шкоди.

Суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню 5000 грн. моральної шкоди.

Вказаний розмір відшкодування моральної шкоди, на переконання суду, відповідає засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що наступили для позивача, який зазнав моральних страждань та втрат немайнового характеру.

При цьому, посилання відповідача у відзиві на позов на те, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди є безпідставними, оскільки участь у ДТП, пошкодження власного майна безумовно негативно вплинуло на моральний стан позивача та призвело до певних душевних страждань.

Щодо вирішення питання про судові витрати понесені у зв`язку з розглядом даної справи, то слід зазначити наступне.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 2 - 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Визначаючи суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року в справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Здійснені позивачем витрати на правничу допомогу під час розгляду справи підтверджуються договором про надання правової допомоги від 20 вересня 2023 року №20/09/23-ЮП/ІL, укладеним між ОСОБА_2 та адвокатом Конюшком Д.Б., актом виконаних робіт №3 від 20 вересня 2024 року та квитанцією від 24 вересня 2024 року на суму 10000,00 грн, які є достатніми для підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем також були понесені витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду., зокрема витрати, пов`язані зі збиранням доказів, а саме проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу, у розмірі 4000 грн., що підтверджується квитанцією від 23 листопада 2023 року.

Отже, загальний розмір судових витрат, які понесені позивачем, становить 14000 грн.

Разом з тим, позивачем заявлено до відшкодування судові витрати у зв`язку з розглядом справи про адміністративне правопорушення №949/1936/23 у розмірі 32000 грн., що складається з витрат на правничу допомогу у розмірі 24000 грн. та витрат у зв`язку з проведенням авто технічного дослідження у розмірі 8000 грн.

Проте, вказані витрати позивача є витратами, що пов`язані з розглядом справи про адміністративне правопорушення №949/1936/23, а не даної цивільної справи, а тому в рамках розгляду цієї справи відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 1211,20 гривень, про що свідчить квитанція №0.0..1 від 24 вересня 2024 року (а.с.8).

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково та врахуванням положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 1013,73 грн. (51336,97 х 1211,20 : 61336,97, де 51336,97 грн. - загальна сума заподіяної шкоди, яка підлягає стягненню, 1211,20 грн. - сума судового збору, 61336,97 грн. - загальна сума завданої шкоди, заявлена у позові).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст.ст. 11, 13, 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1188, 1192, 1194 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 4, 12, 13, 23, 76-78, 81, 89, 141, 265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП у розмірі 46336,97 грн. (сорок шість тисяч триста тридцять шість гривень дев`яносто сім копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень).

У решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн. (десять тисяч гривень) та витрати, пов`язані зі збиранням доказів у розмірі 4000 грн. (чотири тисячі гривень), що в сукупності становить 14000 грн. (чотирнадцять тисяч гривень).

У стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат у зв`язку з розглядом справи про адміністративне правопорушення №949/1936/23 у розмірі 32000 грн. (тридцять дві тисячі гривень) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1013,73 грн. (одна тисяча тринадцять гривень сімдесят три копійки).

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 19 грудня 2024 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду: Тарасюк А.М.