Справа № 527/2219/20
провадження 2/527/3/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м.Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Павлійчук А.В.,

за участю секретаря судового засідання Лисенко Л.І.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Глобинського районного суду Полтавської області в м. Глобине цивільну справу № 527/2219/20 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся в Глобинський районний суд Полтавської області з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 з позивними вимогами про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу посилаючись на те, що він є власником трудової книжки НОМЕР_1 від 01.07.2006 року, Згідно запису № 7 від 24.07.2020 року в цій трудовій книжці він був прийнятий на роботу робітником по обслуговуванню худоби до ФОП ОСОБА_4 . Відповідно до запису № 8 від 20.11.2020 його звільнено з роботи згідно п.8 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору роботодавцем) ФОП ОСОБА_2 Наказ № 8 від 20.11.2020 року. Вважає своє звільнення неправомірним оскільки відповідно до законодавства на момент звільнення був відсутній обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили для застосування п.8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки на час звернення з позовом до суду йому пред`явлена підозра у вчинені проступку за ч.1 ст. 185 КК України Глобинським відділом поліції ГУ Національної поліції в Полтавській області. Тож просить позов задовольнити визнати його звільнення незаконним, скасувати наказ №8 від 20.11.2020 року, про його звільнення, поновити його на роботі та стягнути на його користь від відповідача середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву щодо не визнання позовних вимог. У якому зазначено, що позивач працював у відповідача спочатку з 23.10.2018 року, та 01.02.2020 звільнився за власним бажанням, за час роботи зарекомендував себе з негативного боку запізнювався на роботу вчиняв дрібне розкрадання кормів, приходив на роботу в нетверезому стані, в подальшому в липні 2020 року повторно звернувся до з проханням надати роботу, тож при укладання трудового договору було додатково зазначено, що власник має право достроково розірвати трудовий договір при вчиненні розкрадання або розтрати майна власника, який був підписаний обома сторонами. Перші два тижні ОСОБА_5 працював відповідно до умов укладеного договору, однак в подальшому почав порушувати трудову дисципліну, приходив на роботу з запізненням, в нетверезому стані, допускав відсутність на роботі понад 3 години, що підтверджують копії доповідних долучених до відзиву від 07.08.20, 23.10.20, 05.11.20, 06.11.20,а вже 20.11.2020 Слєзков викрав з ферми 2 мішки кукурудзи, що змусило відповідача звернутись до поліції із заявою про крадіжку, та звільнив останнього з роботи за крадіжку відповідно до договору. З метою запобігання розкрадання майна в подальшому. 02.12.2020 ОСОБА_3 пред`явлена підозра у вчинені проступку передбаченого ч.1. ст.185 КК України та вказане кримінальне провадження надійшло до Глобинського районного суду та призначено р розгляду в суді, то ж вважає, що оскільки ОСОБА_3 допустив грубе порушення трудового законодавства, він підлягав звільненню за ініціативою адміністрації.

Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 05.04.2021 року провадження по справі було зупинено до набрання законної сили судового рішення, яке розглядалось в порядку кримінального судочинства.

28.02.2024 року до канцелярії суду надійшло клопотання про поновлення провадження по справі.

Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 04.03.2024 року провадження про справі поновлено.

У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, в наданому клопотання прохали суд розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримували.

Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник подав до суду заяву в якій просив справу розглядати за їхньої відсутності, в задоволені позову просив відмовити з врахуванням долучених до справи письмові пояснення.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини п`ятої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 4 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до статті 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 8 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі-Постанова), при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до абз.1 п.26 Постанови судам належить мати на увазі, що відповідно до п.8 ст.40 КЗпП власник або уповноважений ним орган вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (ст.21 Кодексу України про адміністративні правопорушення), незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи звільнення це припинення трудових відносин між працівником і роботодавцем.

Розкрадання умисне протиправне безоплатне звернення певним способом державного чи громадського майна на власні потреби чи потреби іншої особи з корисливих мотивів. Розкрадання - злочини, що полягають в умисному, протиправному оберненні особою певним способом державного, комунального чи приватного майна на свою користь або на користь іншої особи. Залежно від способів розкрадання кримінальний закон розрізняє крадіжку, грабіж, розбій, шахрайство, вимагання, привласнення, розтрату і розкрадання шляхом зловживання службовим становищем (ст.ст. 185-191 КК України). Дрібне розкрадання майна - це розкрадання майна, вартість якого на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 2 ст. 51 КУпАП).

В разі виявлення факту розкрадання на підприємстві, установі, організації власник або уповноважений ним орган звертається до відповідного органу поліції для проведення перевірки.

Слідчим вноситься інформація до єдиного реєстру досудових розслідувань, заводиться кримінальне провадження та проводиться по ньому досудове розслідування. Під час розслідування встановлюються всі обставини крадіжки: об`єкт, суб`єкт, обставини крадіжки, розмір викраденого.

Досудове розслідування закінчується: обвинувальним актом, якщо є достатні підстави для притягнення особи до кримінальної відповідальності; постановою про закриття кримінального провадження та направленням матеріалів на розгляд в порядку адміністративного провадження. І обвинувальний акт і адміністративні матеріали розглядаються єдиним органом, який має право розглядати матеріали про наявність вини особи - судом. Тільки після доведення вини особи в суді та наявності вироку по кримінальному провадженню або постанови по справі про адміністративне правопорушення власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника з роботи за п. 8 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України: «Вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу».

Таким чином, щоб розірвати трудовий договір за зазначеною підставою, достатньо, щоб вина працівника була встановлена. Трудовий договір може бути розірвано власником на підставі п. 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП не пізніше одного місяця з дня набуття чинності вироком суду або дня прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення чи заходів громадської дії, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці (ст. 148 КЗпП).

Відповідно до відомостей й Єдиного державного реєстру судових рішень - 13.06.2022 вироком Глобинського районного суду Полтавської області ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні кримінального проступку за ч.1 ст. 185 КК України (крадіжка). Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 06.12.2023 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (п.1 ч. 2 ст. 284 КПК України).

Закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК) є нереабілітуючою підставою.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з клопотанням та попросив звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, а кримінальне провадження щодо нього закрити, та був повідомлений про наслідки звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.

У відповідності до положень ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином на час розгляду цивільної справи встановлено, що ОСОБА_3 . Ухвалою Полтавського апеляційного суду звільнили від кримінальної відповідальності за кримінальний проступок за ч.1 ст. 185 КК України, однак з неріабілітуючих підстав.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч.3,4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині скасування визнання незаконним та скасування наказу № 8 від 20.11.2020 «Про звільнення ОСОБА_3 з роботи згідно п.8 ст. 40 КЗпП, є такими що не підлягають задоволенню, тому не підлягають задоволенню і інші похідні позовні вимоги.

Керуючись ст.ст.10,12,81, 141, 259, 263- 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду .

Повний текст рішення виготовлений 21.05.2024 року.

Суддя А. В. Павлійчук