КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/8177/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , заінтересована особа_ ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулась до суду із заявою видачу обмежувального приписустроком на 6 місяців відносно ОСОБА_3 , у якій, з урахуванням уточненої заяви (а.с. 23-27, т. 2), просила суд заборонити ОСОБА_3 наближатись до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , наближатись до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 50 метрів у громадських місяцях, а також заборонити ОСОБА_3 вести листування та телефонні переговори з ОСОБА_1 та дитиною ОСОБА_2 .

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона та заінтересована особа ОСОБА_3 з 14 червня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбні, який було розірвано рішенням суду від 18 травня 2020 року. Вказувала, що в шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 .

Так, за час спільного проживання, заявниці стали відомі обставини наявності у ОСОБА_3 незареєстрованої зброї, яку він демонстрував перед нею та фактично застосовував зброю з метою показати свою силу, що заявниця вважає психологічним насильством під час перебування у сімейних відносинах. Разом з тим, зі слів родича ОСОБА_3 заявниці стало відомо про наявність у нього автомата. Крім того, ОСОБА_3 погрожував заявнику застосуванням поліцейських наручників.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 почав приїжджати за адресою місця проживання заявниці, чинив на неї тиск, був у нетверезому стані, хватав її, з цього приводу заявниця викликала поліцію.

Вказувала, що 13 червня 2023 року, приблизно о 23:00, ОСОБА_3 подзвонив у двері, з вікна було видно його та автомобіль, який простояв під вікном усю ніч. Протягом ночі він намагався залізти на балкон та зайти в приміщення з метою вбивства, щоб заявник не надавала свідчень з приводу вчинених ним злочинів та зберігання незареєстрованої зброї. Вказаними діями ОСОБА_3 налякав дитину.

Приблизно о 06:00 його було видно з вікна, приблизно о 09:00 ОСОБА_3 знову подзвонив у двері та пізніше до нього приєднався інший чоловік.

Також ОСОБА_1 вказувала, що 15 червня 2023 року за її квартирою почав спостерігати підозрілий чоловік.

Крім того, за доводами заявниці, 28 червня 2023 року приблизно о 02:00 хтось намагався залізти на балкон, після цього хтось стояв на балконі.

В подальшому, 27 липня 2023 року ОСОБА_3 з комісією прийшли за його заявою щодо нецільового використання коштів на дитину, проте він не заходив, спостерігав за комісією.

Також в заяві зазначається, що батько ОСОБА_3 неодноразово приходив до дитини в стані алкогольного сп`яніння, з цього приводу з ним проводились профілактичні бесіди.

В червні заявником було подано заяву про зберігання ОСОБА_3 незареєстрованої вогнепальної зброї. Заявниця вважає такі дії навмисним залякуванням її та думає, що ОСОБА_3 хоче її вбити через звернення до правоохоронних органів.

Зазначає, що після розлучення ОСОБА_3 продовжує втручатись в її особисте життя та вчиняти психологічне, фізичне насильство над нею та дитиною.

Станом на 14 червня 2023 року до ЄРДР внесені відомості за фактом незаконного поводження зі зброєю за ч.1 ст.263 КК України.

ОСОБА_1 посилалась на психологічне, економічне, сексуальне, фізичне насильство щодо неї починаючи з часів до укладення шлюбу, під час шлюбу та одразу після розлучення, а також зазначала щодо сексуального насильства без фізичного контакту у 2021 році щодо дитини.

Наголошувала, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення із неї коштів, в якому вводить суд в оману, використовує нотаріусів для збирання інформації про неї, що завдає їй моральних страждань, вона перебуває в постійній тривозі, втратила відчуття спокою, погіршився стан її здоров`я та якість життя, вона втратила працездатність, перебуває в стані очікування наступних неправомірних дій ОСОБА_3 .

Так, дії останнього призводять до грошових витрат на консультації з юристами, складання та подання скарг, заяв, звернень та повідомлень, відтак заявниця вважає, що вищевказані неправомірні дії ОСОБА_3 , в разі їх продовження, можуть призвести до непередбачуваних наслідків. На її переконання, незаконні дії ОСОБА_3 та інших невстановлених осіб, які діють у складі створеного організованого злочинного угрупування, містять ознаки кримінальних правопорушень.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції порушив строки розгляду заяви про видачу обмежувального припису.

Так, апелянт вказує, що долучені до матеріалів справи ОСОБА_3 довідки від 02 листопада 2023 року № 40 73, від 02 листопада 2023 року № 4073 та від 25 липня 2023 року № 2100, які видані командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_5 , містять суперечливі дані, що свідчить про їх підроблення, а відтак, суд не мав враховувати відомості, що містяться в копіях довідок, що не засвідчені належним чином.

Крім того, такі докази не були надані заявнику, вона була позбавлена права висловити свої заперечення щодо таких довідок, тому ОСОБА_1 вважає їх недійсними доказами.

Наголошує, що суд також визнав встановленими обставини, які не були предметом розгляду справи по суті, зокрема, щодо вчинення нею насильства щодо ОСОБА_3 , чим порушено порушено принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Апелянт вважає, що суд дійшов помилкового висновку щодо обставин звернення нею до правоохоронних органів, і встановив неіснуючий зв`язок між такими зверненнями та поданням ОСОБА_3 позову про поділ майна подружжя.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що судом демонструється упереджене ставлення до ОСОБА_1 та її малолітньої дитини, не забезпечено повний та всебічний розгляд справи, не досліджено належним чином докази, не зроблено на їх підставі запитів для перевірки достовірності, не допитано всіх заявлених ОСОБА_1 свідків, натомість підтримано позицію кривдника ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове, яким заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задовольнити в повному обсязі. Також апелянт просить визнати довідки від 02 листопада 2023 року № 4073, від 02 листопада 2023 року № 4073 та від 25 липня 2023 року № 2100, подані ОСОБА_3 недопустимими доказами.

25 березня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 , у якому наголошує, що незареєстрованої зброї він не має, протиправних дій по відношенню до ОСОБА_1 не чинив, по жодному кримінальному провадженню йому не надано статусу підозрюваного чи обвинуваченого, до відповідальності він не притягувався, натомість остання всіляко дискредитує його в очах побратимів та суспільства, на постійній основі звертається до судових та правоохоронних органів із необґрунтованими та неправдивими заявами, скаргами.

Так, ОСОБА_7 зазначає, що він є військовослужбовцем, постійно піклувався про свого сина, фінансово підтримував останнього, намагався постійно бачитись з ним та всіляко підтримувати спілкування, а ОСОБА_1 вчиняє дії спрямовані на позбавлення його, як батька, можливості спілкування з дитиною.

Крім того, у відзиві ОСОБА_3 зазначає, що з метою перевірки довідок від 02 листопада 2023 року № 4073, від 02 листопада 2023 року № 4073 та від 25 липня 2023 року № 2100, що подані ним до суду, ОСОБА_1 в січні 2024 року звернулась до в/ч НОМЕР_1 , де він проходить службу, із скаргою на підробку вказаних вище довідок та отримала офіційну відповідь військової частини стосовно таких документів.

ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване нею рішення - без змін.

Апелянт у справі ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, зокрема на електрону адресу, зазначену апелянтом в апеляційній скарзі (а.с. 123, 125 т.2), до суду апеляційної інстанції не з`явилася та заяв про відкладення розгляду справи з підстав, які б могли бути визнанні поважними не подала.

ОСОБА_3 також будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 122,124,128 т.2 ), до суду апеляційної інстанції не з`явився та заяв про відкладення розгляду справи з підстав, які б могли бути визнанні поважними не подав.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 14 червня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року (а.с.10, 17-18).

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

В червні 2021 року ОСОБА_1 зверталась до ГУНП Київської області та до Голови Бориспільської міської ради із заявою та скаргою відповідно до яких викладала обставини неналежної поведінки ОСОБА_3 19 червня 2021 року після повернення дитини додому (т.1 а.с.23, 24-25).

22 липня 2021 року ОСОБА_1 було видано направлення на проведення дослідження з метою встановлення ступеню тяжкості та характеру завданих тілесних ушкоджень (т.1 а.с.54). При цьому матеріали справи не містять висновків відповідного дослідження.

ОСОБА_1 зверталась до Національної поліції України із заявами від 27 травня 2023 року, 27 червня 2023 року, 11 липня 2023 року щодо вчинення ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, передбачених ст. 115, 126-1, 182, 262, 263 КК України. (т.1 а.с.27-45)

За заявами ОСОБА_1 19 червня 2023 року до ЄРДР внесені відомості за ч.1 ст.263 КК України (т.1 а.с.64) 04 серпня 2023 року - за ст.126-1 КК України. При цьому за витягами з ЄРДР убачається, що жодній особі в цих кримінальних провадженнях не повідомлено про підозру. (а.с.65)

Листами Дніпровського управління поліції ГУНП у м.Києві НПУ від 19 червня 2023 року, 28 липня 2023 року, 04 серпня 2023 року ОСОБА_1 повідомлено про внесення відомостей до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.182, ч.1 ст.263 КК України (т.1 а.с.46, 47, 49)

28 липня 2023 року у ОСОБА_1 були відібрані пояснення, за змістом яких звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про поділ майна та спостереження ним за будинком, на переконання заявника, свідчить про психологічний, економічний та фізичний тиск з боку ОСОБА_3 (а.с.55)

Постановою Дніпровського управління поліції ГУНП в м.Києві НПУ від 24 жовтня 2023 року ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні від 04 серпня 2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України (т.1 а.с.238).

Листом Дніпровського управління поліції ГУНП у м.Києві НПУ від 31 травня 2023 року ОСОБА_1 повідомлено, що у неї з колишнім чоловіком склалися цивільно-правові відносини, вирішення яких, з огляду на приписи СК України, не відносяться до компетенції поліції. На час прийняття рішення, під час телефонної розмови з колишнім чоловіком заявника, останній повідомив, що перебуває в зоні бойових дій, що виключило можливість притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП. (а.с.48)

Листами Дніпровського управління поліції ГУНП у м.Києві НПУ від 04 та 05 грудня 2023 року ОСОБА_3 повідомлено про задоволення клопотання останнього про його залучення в якості потерпілого в кримінальному провадженні від 23 вересня 2023 року за ч.1 ст.125 КК України (т.2 а.с.16, 17), листом Дніпровського управління поліції ГУНП у м.Києві НПУ від 12 грудня 2023 року ОСОБА_3 повідомлено, що він є потерпілим у кримінальному провадженні від 01 листопада 2023 року за ст.126-1 КК України за його заявою про вчинення сімейного насильства колишньою дружиною ОСОБА_1 (т.1 а.с.21)

Також судом установлено, що зверненню ОСОБА_1 до Національної поліції України із заявами від 27 травня 2023 року, 27 червня 2023 року, 11 липня 2023 року щодо вчинення ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, передбачених ст. 115, 126-1, 182, 262, 263 КК України, передувало звернення ОСОБА_3 до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - стягнення грошової компенсації.

Розглядаючи подану ОСОБА_1 заяву про встановлення обмежувального припису щодо ОСОБА_3 та залишаючи її без задоволення, суд першої інстанції мотивував своє рішенням тим, що належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у заяві ОСОБА_1 , до суду подано не було.

Обґрунтовуючи вказаний висновок суд зазначив, що за доводами самого заявника ОСОБА_1 наведені нею відомості щодо незаконного поводження ОСОБА_3 зі зброєю мали місце за часів їх перебування у шлюбі, а жодного доказу на підтвердження вчинення останнім таких протиправних дій матеріали справи не містять.

Згідно відомостям, викладеним в наявних у матеріалах справи довідках ВЧ НОМЕР_1 , ОСОБА_3 в період з 14 лютого 2023 року по 11 березня 2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в АДРЕСА_2 (т.1 а.с.85), в період з 15 травня 2023 року по 14 вересня 2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в н.п. Діброва Сєвєродонецького району Луганської області (т.1 а.с.228)

Отже перебування ОСОБА_3 з 15 травня 2023 року по 14 вересня 2023 року в н.п. Діброва Сєвєродонецького району Луганської області спростовує доводи заявника ОСОБА_1 щодо вчинення заінтересованою особою влітку 2023 року за адресою проживання заявника в м.Києві дій, які заявник визначила як домашнє насильство.

Крім того суд першої інстанції зазначив, що досліджені судом наведені вище докази свідчить про наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 тривалого конфлікту з приводу участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні, а також з приводу поділу майна колишнього подружжя. Як заявник, так і заінтересована особа звертались до правоохоронних органів із завами про вчинення кожним із них протиправних дій, як заявника, так і заінтересовану особу визнано потерпілими в кримінальних провадженнях, що не може бути безумовною підставою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», за відсутності достовірних та належних доказів вчинення заінтересованою особою домашнього насильства як щодо заявника так і щодо дитини.

Тому суд виснував, що застосування визначених заявником заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього заборон, про застосування яких просить заявник, фактично призведе до порушення визначених Сімейним кодексом України прав ОСОБА_3 на виховання сина та спілкування з дитиною, що є не припустимим.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви щодо видачі обмежувального припису відповідає з огляду на наступне.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, третій статті 100 ЦПК Українипередбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК Українипередбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів, перевіряючи доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , враховує вище викладені норми матеріального права, обставини справи, встановлені судом, та докази, які подавалися сторонами до суду першої інстанції.

Так, із матеріалів справи вбачається, що допитана в судовому засіданні за заявою ОСОБА_1 свідок ОСОБА_8 суду показала, що зі ОСОБА_3 вона особисто не знайома, проте багаторазово бачила його здалеку. Свідок вказувала, що влітку 2023 року за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 приходили представники органу опіки та піклування з метою проведення перевірки, під час якої ОСОБА_3 стояв під будинком. Від вчительки сина сторін свідку відомо, що в жовтні 2023 року ОСОБА_3 приходив до школи з метою поспілкуватись із сином поза межами встановленого графіку спілкування, тому вчитель не могла дозволити побачення з дитиною. Крім того, свідок неодноразово бачила ОСОБА_3 на вулиці, той був один. Свідок особисто не бачила вчинення останнім будь-яких протиправних дій.

Наявний в матеріалах справ лист ОСОБА_3 , адресований заявнику 12 грудня 2016 року (т.1 а.с.60), який містять вибачення ОСОБА_3 , стосується відносин ОСОБА_3 та ОСОБА_1 під час їх перебування у шлюбі, отже наведена в ньому інформація не є актуальною.

В наданому заявником листі ОСОБА_3 від 07 травня 2021 року (т.1 а.с.64) не відображено вчинення останнім будь-яких дій, притаманних домашньому насильству.

За змістом відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, наданій ОСОБА_1 15 червня 2021 року, на засіданні комісії 18 травня 2021 року розглянуті питання, зазначені в скарзі від 11 травня 2021 року та ОСОБА_3 наголошено про недопустимість вказаних у зверненні фактів та рекомендовано подати заяву про визначення годин спілкування з малолітнім сином. (т.1 а.с.26)

З матеріалів справи вбачається, що 05 жовтня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною (т.1 а.с.101-104)

Також суд першої інстанції врахував, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2023 року (справа №359/9617/21) частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей та сім`ї Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. (т.1 а.с.84-100)

Визначено наступні способи участі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 у вихованні сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 : побачення щонеділі з 12 год. 00 хв. по 20 год. 00 хв.; побачення в день народження батька, тобто 01 квітня кожного року з 12 год. 00 хв. по 20 год. 00 хв.; спільний відпочинок у першу половину осінніх, зимових, весняних та літніх канікул; побачення в парні роки з 12 год. 00 хв. 31 грудня до 20 год.00 хв. 01 січня; необмежене спілкування особисто засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку. В задоволенні вимог в іншій частині відмовлено.

Колегія суддів враховує також і той факт, що постановою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року вище вказане рішення у частині визначення способу участі батька у вихованні дитини скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Встановлено наступний графік побачень ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : щонеділі - з 10:00 до 19:00 за бажанням самої дитини; день народження батька - з 14:00 до 19:00 за бажанням самої дитини; день батька - з 10:00 до 19:00 за бажанням самої дитини; спілкування через телефон, месенджери та інше у вільний від навчання та занять час за бажанням самої дитини. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Також із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду мста Києва від 22 травня 2023 року (справа №:755/6559/23) відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, предметом спору в якій є стягнення в порядку поділу майна подружжя із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 846 382,75 грн в рахунок вартості 1/2 частини земельної ділянки та квартири.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за наявними в матеріалах справи доказами вбачається, що конфлікти між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що виникали в 2021 році мали підґрунтям неможливість вирішити мирним шляхом питання участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні, проте самі по собі звернення заявника до правоохоронних органів в частині протиправної поведінки ОСОБА_3 , за відсутності прийнятих процесуальних рішень щодо винуватості ОСОБА_3 , та інші досліджені судом докази, що стосуються вказаного періоду (2021 рік), у своїй сукупності не підтверджують факт вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства як щодо заявника, так і щодо малолітньої дитини.

Також колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суд першої інстанції про те, що сам по собі факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів (національної поліції) із заявою про вчинення насильницьких дій не є належним доказом, оскільки право громадянина на звернення до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень є її Конституційним правом. Разом із тим, відповідного процесуального рішення даних органів щодо доведеності вказаних неправомірних дій ОСОБА_3 заявником суду подано не було.

Доводи апеляційної скарги в частині незгоди заявника з проведеною судом першої інстанції оцінкою доказів зводяться до необхідності їх переоцінки та встановлення обставин.

Разом із тим, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що заявник не довела в суді вчинення відносно неї домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення, оскільки такі доводи спростовані зібраними у справі доказами, які досліджені належним чином, а результат указаної процесуальної дії викладено у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Отже, розглядаючи подану ОСОБА_1 заяву, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 19 червня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв