КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9659/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 червня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Катющенко В.П. в м. Київ 20 лютого 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 39616,77 грн. та судові витрати.

Позов мотивував тим, що відповідач звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписав заяву б/н від 08 червня 2018 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та витягу з Тарифів банку додаються до позовної заяви. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які викладені на банківському сайтіwww.privatbank.ua.

Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ «КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Одночасно з вищезазначеним свідченням приєднання до угоди відповідача, дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що узгоджується з ч. 2 ст. 624 ЦК України.

Виконання відповідачем договору також вбачається з виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування.

Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, зазначеному в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, що додається до позову, також для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 31000 грн. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 17 липня 2023 року має заборгованість в розмірі 39616,77 грн., з яких 32029,63 грн. - заборгованість за кредитом, 7587,14 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 0,00 грн. - заборгованість за комісією, 0,00 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на зміст ст. 207, 639 ЦК України, вказував, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 08 червня 2018 року, після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти за власною ініціативою, здійснював частково погашення заборгованості по кредитному договору. Активація картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Розрахунок заборгованості, доданий до позову, відображає рух коштів за карткою, є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу. Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування.

Крім цього, відповідач звертався до банку з метою перевипуску карти, що підтверджується довідкою та банківською випискою, які містяться в матеріалах справи.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 29 липня 2020 року в справі № 753/10779/16-ц щодо схвалення правочину, вказував, що на підтвердження своїх вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано належні та допустимі докази, в тому числі виписку по рахунку, у якій відображено всі операції з погашення заборгованості, зняття грошових коштів, розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобов`язання. З виписки також слідує, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт в розмірі 31000 грн., яким він користувався, а також частково погашав заборгованість. Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року в справі № 456/3643/17, про те, що доказом видачі кредитних коштів є виписка по рахунку, зокрема, що факт зарахування коштів в сумі 15000 грн. на кредитну карту відповідача, користування кредитними грошима стверджується наявною в матеріалах справи випискою з рахунку, яка є належним доказом.

Посилаючись на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду в справі № 173/436/18, вказував, що банком надані суду первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за кредитним договором. Надана виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Вказана позиція кореспондує з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у справі № 724/970/20, постанова від 07 квітня 2021 року, в справі № 284/157/20, постанова від 02 грудня 2020 року, в справі № 753/10779/16-ц, постанова від 29 липня 2020 року, в справі № 204/2972/20, постанова від 26 травня 2021 року.

Наголошував, що відповідач самоусунувся від розгляду даної справи, заперечення на позовну заяву та доказів на їх підтвердження не надавав, докази, надані позивачем, не спростував, будь-яких клопотань на встановлення певних обставин справи не заявляв. Фактично суд першої інстанції виступив «адвокатом» відповідача, а оскаржуване рішення ухвалив, нехтуючи засадами змагальності сторін, засадами доказовості позицій обох сторін судового спору.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 13 липня 2023 року в справі № 752/9300/15-ц про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до ст. 77-80 ЦПК України. Оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору.

Вказував, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 49348,11 грн. підлягають задоволенню. За положеннями правочину відповідач має нести цивільно-правову відповідальність згідно ст. 525, 526, 610, 625, 629, 1048, 1054 ЦК України за невиконання умов кредитного договору.

Щодо доказів, викладених російською мовою, звертав увагу на рішення Конституційного Суду України № 10-рп/99 від 14 грудня 1999 року, ч. 3 ст.10 Конституції України, вказував, що на момент укладення кредитного договору в 2018 році позивач не відносився ні до органів державної влади, ні до органів місцевого самоврядування, крім того, відповідно до ч. 3 ст. 10 Конституції України, гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України. Таким чином, на момент укладення кредитного договору будь-яких заборон щодо укладення договору російською мовою не було. На даний час також не існує жодного законодавчого акту, який би зобов`язував учасників справи подавати до суду документи, складені російською мовою, перекладені на українську мову. Надання позивачем документів, складених в 2018 році російською мовою, не порушує жодну норму процесуального права, тому не може бути підставою для визнання даних доказів неналежними.

Підсумовував, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, а саме не взяв до уваги надані позивачем докази, не оцінив їх у сукупності, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» в позові про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення між сторонами договору про надання банківських послуг та відповідно його умов.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 08 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» та заповнив анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, складену російською мовою (а. с. 105 - 106).

На а. с. 107 - 110 знаходиться копія паспорту споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 цифровим підписом 07 червня 2021 року, щодо семи типів кредитного продукту АТ «КБ «ПриватБанк», на а. с. 111 - копія Витягу з Тарифів обслуговування чотирьох видів кредитних карт «Універсальна».

На а. с. 112 - 156 знаходиться витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

На а. с. 165 - 176 знаходиться копія виписки по рахунку ОСОБА_1 за договором б/н за період з 08 червня 2018 року по 21 липня 2023 року, баланс на кінець періоду дорівнює сумі заборгованості, зазначеної в позові -39616,77 грн.

На а. с. 68 - 69 знаходиться копія паспорту відповідача.

На а. с. 98 - 102 знаходиться розрахунок заборгованості за договором б/н від 08 червня 2018 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 17 липня 2023 року.

На а. с. 103 - 104 знаходяться довідка про видачу ОСОБА_1 трьох кредитних карток, остання з яких видана з терміном дії до кінця жовтня 2024 року, а також довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , згідно якої кредитний ліміт, встановлений в розмірі 0,00 грн., який в подальшому змінювався.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» вказувало на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що відповідно до ст. 634 ЦК України суть договору приєднання, який і було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом першої інстанції встановлено, що на ім`я відповідача у АТ «КБ «ПриватБанк» дійсно відкритий рахунок з 08 червня 2018 року, яким відповідач користувався з 08 червня 2018 року до лютого 2023 року, в тому числі користуючись різними картками.

Згідно із довідкою АТ «КБ «ПриватБанк», відповідачу у період часу з 08 червня 2018 року по 01 листопада 2021 року було видано три різних види карток Універсальна.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, останнім нараховано відповідачу заборгованість по договору від 08 червня 2018 року б/н, яка станом на 17 липня 2023 року становить 39 616,77 грн., та складається із: заборгованості за кредитом 32 029,63 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 7 587,14 грн.

Судом також встановлено, що на підтвердження позовних вимог в частині укладання з відповідачем договору про надання банківських послуг та його умов, в тому числі щодо порядку видачі карток, встановлення кредитного ліміту, порядку погашення заборгованості та черговості зарахування коштів, а також нарахування відсотків, штрафів, позивачем долучено документи викладені іноземною (російською) мовою, а саме: «Анкета-заявление о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в ПриватБанке».

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Сприяючи позивачу в реалізації його процесуальних прав, суд першої інстанції, відкриваючи провадження у даній справі ухвалою від 25 вересня 2023 року, вказав, що позивачем виконані вимоги суду, викладені в ухвалі суду від 06 вересня 2023 року, не у повному обсязі. Так, позивач на виконання вищезазначеної ухвали суду, у відповідності до норм чинного законодавства подав до суду належним чином засвідчені копії письмових доказів. В той же час, ряд копій письмових доказів, на які посилався позивач у позові, залишились останнім без здійснення відповідного перекладу на державну мову, що було підставою для залишення позовної заяви без руху. При цьому суд забезпечив позивачу право на доступ до правосуддя, прийнявши подані позивачем на виконання ухвали суду від 06 вересня 2023 року про залишення позовної заяви без руху письмові докази, однак наголосив, що оцінка поданим сторонами доказів буде надана судом під час вирішення справи по суті, та зазначив, що позивач не позбавлений можливості подати додаткові докази на обґрунтування позовних вимог у строк встановлений ЦПК України.

Натомість, позивач, отримавши ухвалу суду 25 вересня 2023 року, станом на 20 лютого 2024 року, не вчинив жодної дії в частині подання до суду перекладу документів, які подані останнім іноземною мовою.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

За ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» судочинство в Україні цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою, а сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини 3 статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 лютого 2018 року №2р-2018 Закону України «Про засади державної мовної політики», зі змінами, визнаний неконституційним, втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України зазначеного рішення.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 1999 року у справі №10-рп/99, українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації того), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята ст. 10 Конституції України)

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Суди ухвалюють рішення та оприлюднюють їх державною мовою у порядку, встановленому законом. Текст судового рішення складається з урахуванням стандартів державної мови.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.

Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки АТ КБ «ПриватБанк» є державним банком, на нього поширюються вимоги ч. 6 ст. 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року.

Також суд першої інстанції правильно врахував правові висновки Верховного Суду про те, що подані судові документи повинні бути викладені державною мовою, викладені в ухвалах від 25 листопада 2022 року у справі № 214/1000/22, від 31 березня 2020 року у справі № 636/398/19, від 19 березня 2020 року у справі № 629/5741/19, від 02 березня 2020 року у справі № 623/4072/19, від 27 лютого 2020 року у справі № 638/6372/19, від 21 січня 2019 року № 761/42431/17.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

За вимог ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Суд першої інстанції правильно визначився з тим, що позивач в межах спірних правовідносин, обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 08 червня 2018 року, мав довести укладання з відповідачем договору про надання банківських послуг та відповідно його умов такими доказами, які б давали можливість суду достовірно з`ясувати обставини, які мають значення у справі, а саме факт укладання договору та його умови.

Судом встановлено, що позивачем подані докази на підтвердження укладання договору та його умов, що викладені іноземною мовою, що позбавляє суд належним чином дослідити їх та надати таким доказам оцінку, та обґрунтовано зазначено, що суд не наділений повноваженнями щодо перекладу на державну мову - мову, якою здійснюється судочинство, документів, що складені іноземною мовою та подані до суду учасниками справи.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що судом не висуваються вимоги до складення чи оформлення документів банком у той чи інший час та не ставиться під сумнів право обрання сторонами цивільно-правової угоди мови укладання такої угоди, поряд із тим, подані до суду документи у якості доказів мають бути належними, достовірними та достатніми. Подання до суду документів без перекладу на державну мову унеможливлює суд дослідити їх зміст під час судового розгляду справи по суті, оскільки мовою судочинства є українська, відтак суд не може пересвідчитися у належності такого доказу до правової природи позову.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що на момент укладення кредитного договору в 2018 році позивач не відносився ні до органів державної влади, ні до органів місцевого самоврядування, крім того, відповідно до ч. 3 ст. 10 Конституції України, гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України, таким чином, на момент укладення кредитного договору будь-яких заборон щодо укладення договору російською мовою не було і на даний час також не існує жодного законодавчого акту, який би зобов`язував учасників справи подавати до суду документи, складені російською мовою, перекладені на українську мову; про те, що надання позивачем документів, складених в 2018 році російською мовою, не порушує жодну норму процесуального права, тому не може бути підставою для визнання даних доказів неналежними.

Разом із тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що долучена позивачем виписка по рахунку, відкритому на ім`я відповідача, не може бути підставою для стягнення з відповідача грошових коштів, оскільки з останньої випливає, що старт карткового рахунку відбувся 08 червня 2018 року, однак відомості щодо встановлення кредитного ліміту, як це зазначено у довідці банку про зміну умов кредитування, відсутні, як і відомості щодо зарахування таких коштів на рахунок відповідача, при цьому банк здійснював списання грошових коштів з рахунку в рахунок сплати відсотків та комісій, що впливало на загальний баланс по картці, та відповідно неможливість встановлення судом дійсного розміру отриманих відповідачем коштів, за наявності таких домовленостей між позивачем та відповідачем, які суд не може встановити у зв`язку із подання позивачем документів в обґрунтування позовних вимог в цій частині документів, що викладені іноземною мовою.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, з посиланням на правові висновки Верховного Суду в справі № 724/970/20, постанова від 07 квітня 2021 року, в справі № 284/157/20, постанова від 02 грудня 2020 року, в справі № 753/10779/16-ц, постанова від 29 липня 2020 року, в справі № 204/2972/20, постанова від 26 травня 2021 року, що на підтвердження своїх вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано належні і допустимі докази, в тому числі виписку по рахунку, яка має статус первинного документу, у якій відображено всі операції із погашення заборгованості, а також зняття грошових коштів, розмір нарахованих відсотків та штрафних санкцій за порушення зобов`язання, та з якої вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 31000 грн., якими він користувався та частково погашав заборгованість.

Крім того, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги до відповідача, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил були надані відповідачу для ознайомлення під час підписання договору; що відповідач погодився з ними.

Вказані документи (Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/) не містять підпису клієнта - позичальника, і ніяких інших належних доказів на підтвердження того, що позичальник ознайомлений і погодився саме з такими умовами договору кредиту, позивач не надав. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не містять підпису відповідача, тому їх також не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.

Крім того, Паспорт споживчого кредиту, що містить інформацію про кредитодавця, основні умови кредитування тощо, вірно оцінений судом першої інстанції як неналежний доказ, оскільки за умовами останнього така інформація зберігає чинність та є актуальною у період з 07 червня 2021 року по 07 червня 2041 року, а тому не може вважатися як погоджені умови кредитування станом на 08 червня 2018 року.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді такі істотні умови договору як ціну договору (розмір процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

При цьому судом першої інстанції правильно враховано правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти за власною ініціативою, здійснював частково погашення заборгованості по кредитному договору, і що активація картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору, а дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування.

Апеляційний суд враховує, що з розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження обставин, викладених в позові, вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 використано по картці 211141,98 грн. (стовпчик 3), за рахунок коштів, зазначених як кредитні, банком погашено відсотки на загальну суму 13670,27 грн. (стовпчик 4), і що клієнтом погашено заборгованість за тілом кредиту 211214,72 грн. (підсумок розрахунку заборгованості, а. с. 102 зворот). Таким чином, з урахуванням недоведеності позивачем обставин узгодження ціни договору (розміру процентів за користування кредитом), відповідачем по картці погашено більше, ніж витрачено.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що сторонами не обумовлено у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, таким чином, позивач не довів правомірність погашених за рахунок кредиту відсотків в розмірі 13670,27 грн., а відтак, оскільки банк просив стягнути з відповідача тіло кредиту в розмірі 32029,63 грн., при цьому відповідачем використано кошти на суму 211141,98 грн., а погашено 211214,72 грн. заборгованості за тілом кредиту, крім цього, за рахунок кредиту банком безпідставно погашено відсотки в розмірі 13670,27 грн., апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності непогашених зобов`язань ОСОБА_1 за фактично отриманими кредитними коштами.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню, і за положеннями правочину відповідач має нести цивільно-правову відповідальність згідно ст. 525, 526, 610, 625, 629, 1048, 1054 ЦК України за невиконання умов кредитного договору.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року в справі № 753/10779/16-ц про те, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг). У даній справі Верховним Судом розглядалася справа за позовом фізичної особи до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, у якій під час розгляду позивач підтвердив, що дійсно, гроші на його картковий рахунок надходили, він їх використовував та частково погашав заборгованість, а також судами встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір містить всі істотні умови, передбачені для такого виду правочину. Таким чином, правовідносини у справі № 753/10779/16-ц і встановлені обставини є відмінними від справи, що переглядається.

Оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позову, і оскільки саме на позивача в силу положень ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неподання відповідачем відзиву на позовну заяву саме по собі не свідчить про визнання ним обставин, на які посилається позивач, або наявність підстав для визнання судом цих обставин встановленими.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може погодитися з безпідставними доводами апеляційної скарги, що відповідач самоусунувся від розгляду даної справи, заперечення на позовну заяву та доказів на їх підтвердження не надавав, докази, надані позивачем, не спростував, будь-яких клопотань на встановлення певних обставин справи не заявляв, і що фактично суд першої інстанції виступив «адвокатом» відповідача, а оскаржуване рішення ухвалив, нехтуючи засадами змагальності сторін, засадами доказовості позицій обох сторін судового спору.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про допущення судом першої інстанції однобічності та неповноти судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, неповне дослідження доказів, наданих до позову, неврахування наданих позивачем доказів.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.