РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/470/24

Провадження №2/568/166/24

20 червня 2024 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області

в складі головуючої судді Троцюк В.О.

секретаря судового засідання Дмитришин О.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Радивилів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якій просить розірвати шлюб з ОСОБА_2 , укладений 05 березня 2021 року та зареєстрований Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис №314.

В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем по справі перебуває у шлюбі із 05 березня 2021 року. В шлюбі в них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне подружнє життя не склалось через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на життя. Відносини між ними погіршились, що призвело до втрати почуття любові та взаємоповаги. Понад рік вони фактично припинили шлюбні відносини, спільне проживання та ведення спільного господарства. Вважає подальше спільне життя неможливе, збереження шлюбу вважає недоцільним, примирення виключається. Також вказує, що з відповідачем досягнуто згоди щодо визначення місця проживання та утримання дітей, відповідно до якої просить після розірвання шлюбу дочку ОСОБА_3 залишити проживати з нею, а дочку ОСОБА_4 залишити проживати з батьком.

Ухвалою суду від 25 березня 2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

04.04.2024 року позивачем подано заяву на усунення вказаних у хвалі суду недоліки.

Ухвалою суду від 05 квітня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Позивач в підготовче судове засідання не з`явилася, згідно поданої заяви просить розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задоволити.

Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, згідно поданої заяви просить розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги визнає повністю, просить їх задоволити. Додатково вказавши, що з позивачем досягнуто згоди щодо місця проживання дітей, та їх позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/852/18 (провадження 61-14859св19).

Будь-яких інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило.

На підставі ст.247 ч.2 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено шлюб, який був зареєстрований Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.львів), актовий запис №314.(а.с.7).

В шлюбі в них народилися діти: дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в свідоцтві про народження яких, сторони вказані батьками. (а.с.7)

Судом встановлено, що сторони припинили сімейні і подружні стосунки та не бажають їх поновлення.

Суд вважає, що подальше збереження шлюбу порушує, передбачене ст.56 Сімейного кодексу України, право дружини та чоловіка на особисту свободу.

Згідно ч.3, ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ч. 3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Згідно з ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України).

Оскільки, позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є не припустимим.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя».

Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними припинені. Подальше спільне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Суд вважає, що подальше збереження шлюбу порушує, передбачене ст.56 Сімейного кодексу України, право дружини та чоловіка на особисту свободу. За таких обставин, суд дійшов висновку, що сім`я розпалася остаточно і шлюб існує формально.

Беручи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а позивач зберегти сім`ю не бажає, суд з урахуванням того, що фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать про те, що сімейне життя у сторін не склалося, між ними втрачено взаєморозуміння, а розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті і майнові права сторін, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених частиною 2 статті 110 Сімейного кодексу України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити.

Щодо вимоги про залишення дітей проживати разом з матір`ю та батьком

Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Діти сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не досягли десяти років, а тому їх місце проживання визначається за згодою батьків. Позивачем в позовній заяві та відповідачем в заяві по суті позовних вимог зазначено, що між ними досягнуто згоду щодо місця проживання дітей.

Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №344/2561/16, провадження № 61-12422св18, викладено правовий висновок, що рішення про розірвання шлюбу, яким визначено місце проживання дитини, за своєю правовою природою не є судовим рішенням про визначення місця проживання дитини відповідно до статті 19 СК України. Вказане також закріплено у постанові від 19.06.2023 у справі №568/854/22.

При цьому, сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) зокрема, в суді.

Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку.

Слід зауважити, що Сімейним кодексом України не передбачено залишення проживання дитини з одним із подружжя при розірванні шлюбу.

Отже, вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу суд не може, оскільки Сімейним кодексом України такий обов`язок не встановлений.

Сімейним кодексом України чітко визначений порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини, лише за наявності такого спору між батьками.

Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Позивач у позовній заяві вказує про відсутність спору про те, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти після розірвання шлюбу та просить залишити дочку ОСОБА_3 проживати з нею, а дочку ОСОБА_4 проживати з батьком.

Відповідач в заяві від 20 червня 2024 року також вказує, що між сторонами досягнуто згоди щодо утримання та виховання дітей.

Так, з матеріалів справи вбачається, що дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 11.03.2024 року (а.с.13) та інформацією про склад зареєстрованих осіб у житловому будинку №192/02-10 від 19.03.2024 року(а.с.15).

Дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 13.03.2024 року (а.с.11) та інформацією про склад зареєстрованих осіб у житловому будинку №181/02-10 від 14.03.2024 року(а.с.14).

Вказані докази підтверджують місце реєстрації дітей за місце реєстрації їх батьків: дочки ОСОБА_3 разом з матір`ю, а дочки ОСОБА_4 з батьком. Водночас достатніх, належних доказів щодо проживання малолітніх дітей будь з ким з батьків суду не надано. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідачем позов визнано, та між ними у позасудовому порядку вирішено питання щодо місця проживання дітей.

З огляду на заявлені позовні вимоги, під час розгляду справи не вирішується питання про визначення місця проживання дітей, оскільки така вимога позивачем не ставилась, а лише заявлено вимогу про залишення проживання старшої дитини з матір`ю, а меншої дитини з батьком.

Відтак, за наведених обставин вирішення питання про залишення дітей після розірвання шлюбу проживати з позивачем та відповідачем, не підлягає до задоволення.

При цьому, сторони не позбавлені звернутися із вимогою про визначення місця проживання дітей у разі наявності спору до суду або ж до органу опіки та піклування, що відповідатиме вимогам ст. 161 СК України.

Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Інші витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються в разі відмови в позові на відповідача.

За вказаних обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1211,20 гривень сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 104, 105, 110, 113 СК України, ст. 12, 13, 81, 259, 263-265 ЦПК України,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити частково.

Шлюб, укладений між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), який зареєстрований 05 березня 2021 рокуРівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис №314 - розірвати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча одинадцять) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Суддя В.О. Троцюк