РІШЕННЯ

Іменем України

13.06.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Мигаль Г.П.

при секретарі судового засідання Власюк Д.Я.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільної сумісної власності,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільної сумісної власності.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 1999 році м. Львові позивачка познайомилась з ОСОБА_7 . З травня 2000 року до 18 квітня 2018 року Позивач та ОСОБА_7 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

18 квітня 2018 року, Шевченківським районним у м. Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , про що складено відповідний актовий запис №117 від 18 квітня 2018 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, після нього відкрилась спадщина, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №58559497 від 02 грудня 2019 року.

Із заявою про отримання спадщини звернулись троє осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Таким чином, Позивач та Відповідачі мають право на отримання частки в майні, що належало спадкодавцю ОСОБА_7 .

З 2000 року Позивач та ОСОБА_7 проживали спільно як одна сім`я в квартирі за адресом АДРЕСА_1 , де і на даний час проживає Позивач, що підтверджується відповідними Актами.

В період спільного проживання як одна сім`я, їздили на відпочинки, проводили спільно релігійні та державні свята (Різдво, Пасха, Новий рік), спільно відмічали всі сімейні свята. Факт спільного проживання, як подружжя, ведення спільного господарства наявність бюджету можуть підтвердити свідки, що є більше 20 осіб, більшість з яких були впевненні, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 були дружиною та чоловіком і перебували у зареєстрованому шлюбі (в подальшому буде заявлено відповідне клопотання про допит свідків). Окрім того, фотографії Позивача та ОСОБА_7 за період з 2001 по 2019 роки, додатково підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю.

20 листопада 2006 року на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_1 від 06 жовтня 2006 року, виданого Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради згідно з розпорядженням № 1779, за ОСОБА_7 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" за реєстраційним номером 16802611 зареєстрована квартира за адресою АДРЕСА_1 , витяг від 20 листопада 2006 року за №12570449, на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 06 жовтня 2006 року (надалі по тексту - Свідоцтво).

Як зазначено у вказаному Свідоцтві "Квартира приватизована згідно з Законом України "про приватизацію державного житлового фонду". Загальна площа квартири становить 51,3 м?, а відносна вартість на момент приватизації становить 8,98 грн."

Вказана квартира відповідно до положень Сімейного кодексу України в редакції до 13 червня 2012 року, (до набрання чинності Закону України №4766- VI "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" від 17 травня 2012 року), вважалась спільною сумісною власністю. Відповідно до положень ст. 60 СК України (в редакції на момент набуття права власності 20 листопада 2006 року), все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Виключенням, відповідно до ст.57 СК України (в редакції станом на 20.11.2006р.), є майно, що є особистою приватною власністю. До такого майна відноситься майно, набуте до шлюбу, майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, та майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, вказаний перелік є вичерпним.

На момент набуття права власності ОСОБА_7 на вказану квартиру була відсутня спеціальна норма в СК України (ч.4 п.1 ст.57 СК України), відповідно до якої квартира вважалась особистою приватною власністю.

Вказану квартиру ОСОБА_7 отримав у 1985 році на трьох членів сім`ї, в цьому ж році отримали і ключі від вказаної квартири. Квартира надавалась йому у незавершеному будівництвом стані, тобто в так званому "0-му циклі".

З 2000 року Позивач почала проживати з чоловіком у вказаній квартирі, проте до 2010 року у вказаній квартирі не проводилось жодних ремонтних робіт.

Враховуючи, що ОСОБА_7 займав керівну посаду і був зайнятий постійно на роботі, спільно ОСОБА_7 та ОСОБА_5 вирішили, що ОСОБА_5 займеться проведенням капітального ремонту за свій кошт. У зв`язку з наведеним, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 вважали, що вищевказана квартира є спільною власністю. Протягом 2010-2011 років у квартирі за кошти ОСОБА_5 було проведено капітальний ремонт у зв`язку з чим її вартість істотно збільшилась.

Найманням робітників для здійснення ремонтних робіт та їх оплатою, дизайном, придбанням меблів, побутової техніки, веденням бюджету, тощо займалась ОСОБА_5 , що підтверджується відповідними записами, поясненнями осіб тощо.

На проведення ремонтних робіт ОСОБА_5 було затрачено близько 11 000,00 (одинадцяти тисяч) доларів США. Ремонтні роботи проводились господарським методом, частково деякі роботи були проведені безпосередньо позивачкою, щодо виконання певних робіт ОСОБА_5 винаймала працівників і сплачувала їхню роботу. Кошти на проведення ремонтних робіт ОСОБА_5 використала частково з власних заощаджень в розмірі 2000,00 доларів США а частково отримала в дар від своєї мами ОСОБА_9 в розмірі 8500, 00 доларів США.

В зв`язку з наведеним, керуючись ч.1 ст.62 СК України, вважає, що квартиру за адресою АДРЕСА_1 , слід визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказала, що відносини між покійним чоловіком позивачки та Відповідачем по справі - ОСОБА_2 були негативними. Офіційне розірвання шлюбу між чоловіком позивачки та матір`ю Відповідача відбулося в судовому порядку 2002 року. В подальшому, Відповідач ОСОБА_2 неодноразово звертався в правоохоронні органи та судові органи з різних причин щодо ОСОБА_7 . Щодо відповідача ОСОБА_6 , слід вказати, що про його існування ніхто з близьких родичів та друзів ніколи не чув, за все своє життя ОСОБА_7 ніколи не згадував про його існування та про будь- яке знайомство з його матір`ю - ОСОБА_10 .

Відповідачі не підтримували жодних стосунків із батьком, в результаті чого у їхніх стосунках склалася ситуація взаємного небажання спілкуватись один з ним. В той час як ОСОБА_7 була необхідна підтримка, як моральна, так сімейна в зв`язку з систематичним перебуванням на лікуванні, Відповідачі уникали будь-яких зустрічей, а тим більше не надавали будь-яку підтримку (в тому числі і матеріальну), що відповідно до ст. 172 СК України є прямим виконанням обов`язку дитини піклуватися про батьків.

Підтвердженням негативних відносин Відповідачів з ОСОБА_7 свідчить і той факт, що Відповідачі не брали участі в організації та проведенні поховання свого батька, не прийшли на сам похорон, а отже, з їхнього боку не відбулось фінансових, трудових та емоційних витрат.

Просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) в період з 01 січня 2004 року по 18 квітня 2018 року, визнати житлову квартиру АДРЕСА_1 . (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 16802611) об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_5 (ІРЗ НОМЕР_2 ) право власності на ідеальну частку житлової квартири АДРЕСА_1 . (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 16802611).

Відповідачем ОСОБА_6 подано відзив на позовну заяву, в якому покликається на те, що позивач стверджує, що ОСОБА_7 20 листопада 2006 року на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 6 жовтня 2006 року зареєстрував право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що вказана квартира відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) в редакції станом на 20 листопада 2006 року вважалась спільною сумісною власністю. На момент набуття права власності ОСОБА_7 на вказану квартиру була відсутня спеціальна норма в СК України (ч. 4 ст. 57 СК України), у відповідно до якої квартира вважалася особистою приватною власністю.

Разом з цим, з такими доводами позивача відповідач ОСОБА_7 не погоджується з огляду на таке:

Як вбачається зі змісту Свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 6 жовтня 006 року, Франківська районна адміністрація Львівської міської ради посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_7 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видано згідно з розпорядженням від 6 жовтня 2006 року № 1779.

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12570449 від 20.11.2006 року, за ОСОБА_7 було зареєстровано право приватної власності на 1/1 квартири згідно реєстраційного номеру НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1

З наведених обставин справи випливає, що ОСОБА_7 20.11.2006 року в порядку приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 6 жовтня 2006 року набув право приватної власності на квартиру згідно з реєстраційним номером АДРЕСА_1 .

З урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло входило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Відтак, враховуючи той факт, що ОСОБА_7 набув право власності на квартиру 20.11.2006 року в порядку приватизації на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 6 жовтня 2006 року, яке є чинним та у встановленому законом порядку не визнавалося недійсним, то слід дійти висновку, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . є особистою власністю ОСОБА_7 , оскільки була набута ним відповідно до Закону України во приватизацію державного житлового фонду».

З наведеного випливає, що оскільки така квартира є особистою власністю ОСОБА_7 , то відтак позовні вимоги про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності позивачки та померлого ОСОБА_7 визнання за позивачкою права власності на 1/2 ідеальну частку такої квартири є без підставними, так як на таку квартиру не поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

З приводу позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки та ОСОБА_7 в період з 1 січня 2004 року по 18 квітня 2018 року.

Як на підставу зазначеної вимоги позивачка стверджує, що з 2000 року вони в ОСОБА_7 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і 18 квітня 2018 року між ними був зареєстрований шлюб. На підтвердження зазначених обставин зазначено, що вони як одна сім`я їздили на відпочинки, проводили спільно релігійні та сімейні свята. Наведені факти підтверджуються документами та показами свідків (понад 20 людей), про допит яких буде заявлено пізніше. Окрім цього, долучено спільні фотографії. Також зазначено, що позивачка в 2010-2011 роках провела у квартирі капітальний ремонт на суму близько 11 000, 00 Доларів США, у зв`язку з чим вартість такої квартири істотно збільшилась.

На підтвердження факту спільного проживання позивачки та ОСОБА_7 до позовної заяви долучено Акти № 293 від 23 грудня 2019, № 38 від 03 лютого 2020 року та № 68 від 04 травня 2020 року, видані ЛКП «Магістральне», зі змісту яких вбачається, що комісією складено такі акти з виходом на адресу на АДРЕСА_1 і встановлено, що по даній адресі не зареєстрована, але фактично проживає гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .. В цивільному шлюбі з гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 гр. ОСОБА_5 проживала з 2000 року, про що стверджують мешканці даного будинку. Свідоцтво про шлюб з 2018 р. Подружжя проживало разом до дня смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 за даною адресою.

Відповідач ОСОБА_6 вважає, що акт, виданий комунальним підприємством, не можна розцінювати як належний та допустимий доказ щодо наявності факту, що має юридичне значення, оскільки такими повноваженнями в силу положень ЦПК України наділений виключно суд.

При цьому, зауважив, що такі акти складені виключно за останні півроку і по своїй суті підтверджують обставини проживання ОСОБА_5 в квартирі виключно після смерті ОСОБА_7 . До того ж, такими актами не заперечуються факт того, що ОСОБА_5 не була зареєстрована в такій квартирі.

Окрім цього, звернув на той факт, що зареєстроване місце проживання позивачки, згідно відмітки Відділу Внутрішніх Справ Франківського Райвиконкому від 05 серпня 1985 року в паспорті серії НОМЕР_4 виданий 27 серпня 1997 року, долученого самим Позивачем, не співпадає з її фактичним місцем проживання по сьогоднішній день. Тобто померлий ОСОБА_7 будучи власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , під час ймовірного сумісного проживання з Позивачем з січня 2004 року на одній житловій площі, маючи можливість, не надавав згоди та не виявляв добровільного бажання на зміну державної реєстрації проживання Позивача, що свідчить про відсутність взаємної довіри між громадянами та не може свідчити на користь підтвердження ведення постійного спільного господарства та наявності у проживаючих спільного бюджету.

Стосовно спільного побуту, то на підтвердження зазначеної ознаки сім`ї, Позивачем зазначено, що факт ведення спільного господарства, наявністю бюджету можуть підтвердити свідки, що є більше 20 осіб, більшість з яких впевнені, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 були дружиною та чоловіком і перебували у зареєстрованому шлюбі. Окрім цього, Позивачем надано фотографії Позивача та ОСОБА_7 з 2001 по 2019 роки. На підтвердження зазначених обставин зазначено, що вони як одна їздили на відпочинки, проводили спільно релігійні та сімейні свята. Також зазначено, що відповідачка в 2010-2011 роках провела у квартирі капітальний ремонт на суму близько 11 000, 00 рів США, у зв`язку з чим вартість такої квартири істотно збільшилась.

З огляду на це, відповідач ОСОБА_6 вважає, що долучені до позовної заяви на відпустки, зворотні талони путівки, накази про надання відпустки, квитанції до прибуткового касового ордеру та інші докази спільного відпочинку не можуть бути взяті судом до уваги при вирішенні спору, оскільки спільний відпочинок не становить ознаку, необхідну для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки не може свідчити про наявність ніж особами спільного побуту.

3 приводу долучених фотографій, відповідач ОСОБА_6 зазначив, що такі теж не можуть вважатися належними та допустимими доказами наявності шлюбних відносин, оскільки не доводять кожної зі ознак сім`ї, які наведені в ст. 3 СК України. Більше того, жодна з долучених фотографій не містить вказівку на дату, коли така зроблена, що виключає можливість об`єктивно оцінювати такі світлини, оскільки такі могли бути зроблені після того, як між Позивачем та померлим було укладено шлюб.

Оцінюючи долучені до позовної заяви Акти реєстрації лічильників та квитанції про сплату комунальних послуг, відповідачем ОСОБА_6 зазначено, що такі не мають жодного відношення до вирішення справи по суті, оскільки не доводять факт сплати послуг Позивачем, а згадки П.І.Б. Позивача на таких відсутнє, оскільки у кожному випадку платником (абонентом) є ОСОБА_7 , а не ОСОБА_5 . Більше того, долучені копії перших сторінок Розрахункових книжок також підтверджують, що особові рахунки у квартирі належали ОСОБА_7 , а не Позивачу. Наведені квитанції не містять жодних згадок про участь Позивача у таких витратах.

Також зазначив, що не заслуговують на увагу суду і аргументи щодо того, що Позивач в 2010-2011 роках провела у квартирі капітальний ремонт на суму близько 11000, 00 Доларів США, у зв`язку з чим вартість такої квартири істотно збільшилась з огляду на те, що загальна сума товарів, придбаних за долученими до позовної заяви товарними чеками становить 7 320 гривень, що аж ніяк не співставно із сумою 11 000, 00 доларів США, а надані товарні чеки, гарантійні талони не містять інформації щодо платника таких коштів та адреси поставки (доставки), що виключає їх взаємозв`язок як з Позивачем, так зі спірною квартирою, а доказів існування цих речей в натурі та факту їх придбання саме Позивачем до суду не надано.

Відтак слід дійти висновку про відсутність підстав для встановлення факту проведення позивачем ремонтних робіт у такій квартирі, у зв`язку з чим вартість такої квартири істотно змінились, оскільки жодних доказів на підтвердження таких підстав до позову не долучено.

Стосовно наявності в осіб взаємних прав та обов`язків, звертає увагу, що позивачкою не доведено в позовній заяві факту наявності в осіб взаємних прав та обов`язків як членів сім`ї. Відсутні відомості про те, що Позивач та ОСОБА_7 мали спільні права і обов`язки, що випливали із договорів, укладених між ними. Зокрема, відсутня інформація про відкриті спільні рахунки в банках, спільні депозитні банківські вклади, спільні банківські договори поруки, спільні кредитні договори, нотаріально посвідчені довіреності на право користування банківськими рахунками та/або депозитарними сейфами, виданими для пересічного користування проживаючих разом осіб, тощо. Позивачем не доведено існування і звичаєвих прав і обов`язків між нею та ОСОБА_7 . Спільних дітей у Позивача та ОСОБА_7 немає. Більше того, будучи цивільно дієздатної особою, ОСОБА_7 за життя (в період ймовірного сумісного проживання однією сім`єю з Позивачем з 2000 року до 17 квітня 2018 року) не здійснив Акт волевиявлення та не скористався добровільним правом на заповіт (особистим розпорядженням майном на випадок своєї смерті), наданим ЦК України, не призначив спадкоємців згідно ст. 1235 ЦК України.

Звернув увагу на те, що Позивач просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу Позивача та ОСОБА_7 в період з 1 січня 2004 року по 18 квітня 2018 року, однак з долучених доказів (товарних чеків, заяв на відпустки, квитанцій про оплату комунальних послуг, тощо) вбачається, що такі датовані не раніше 2008 року. Жодних доказів сімейних відносини без реєстрації шлюбу до цього моменту позивачем не надано, а надані докази не доводять такий факт.

З огляду на зазначене, просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити з підстав, наведених вище.

Від відповідача ОСОБА_2 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому покликається на те, що заявлений позов не підлягає до задоволення, так як не ґрунтується на фактичних обставинах справи, а заявлені вимоги суперечать, як чинному на момент існування спірних правовідносин законодавству України, так і практиці його застосування. Позивач помилково вважає спірне майно квартиру за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, стверджуючи, що він спільно з його покійним батьком ОСОБА_7 проживали без реєстрації шлюбу з 2000 року, з огляду на приватизацію у жовтні 2006 році ОСОБА_7 квартири за адресою АДРЕСА_1 , покликаючись на ст. 60 Сімейного кодексу України, вважає вказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя. Дані доводи є безпідставними в силу наступного:

У 1985 році відповідно до рішення №209 від 14.05.1985 року виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Львова: «Про надання житлової площі 30,47 кв.м. та кухні з комунальними вигодами» сім`ї ОСОБА_7 черговика райвиконкому, начальника СТК Червоноармійського райкому ДТСААФ м.Львова за адресою: АДРЕСА_1 , якій до своєї смерті проживав ОСОБА_7

20.11.2006 року на підставі свідоцтва про право власності № 222836 від 06.10.2006 року, виданого Франківською районною адміністрацією ЛМР згідно розпорядження №1779 ОСОБА_7 ОКТ ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експерти оцінки» реєстраційним номером 16802611 зареєстрована вказана квартира.

У свідоцтві про право власності № НОМЕР_1 від 06.10.2006 вказано, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Тобто, дана квартира була приватизована ОСОБА_7 порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і була його особистою приватною власністю.

Позивачем не наведено доказів спільного проживання однією сім`ї ОСОБА_7 з 2000р. Позивачем заявлено вимогу про встановлення факту постійного проживання з ОСОБА_7 з 01.01.2004 року без реєстрації шлюбу. В обґрунтування вказаних вимог позивачка надає фотографії з відпочинку, квитанції про оплату комунальних послуг техніки, а також акти ЛКП «Магістральне», «Сонячне».

Щодо фотографій та тверджень про спільний відпочинок, то такі фотографії є нечіткими, деякі повторюються, не відповідають стандартним розмірам друку, що не виключає можливості їх редагування, невідомо та не підтверджено точного часу створення таких.

Квитанції щодо спільних путівок на озеро Світязь у 2010-2013 році, можуть лише підтвердити разове проживання у доказаний період, але в жодний спосіб не підтверджують спільного проживання однією сім`єю з 2004 року. Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини які притаманні подружжю. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Касаційного Суду 15.08.2019р. по справі №588/350/15.

Квитанції про оплату комунальних послуг лише підтверджують їх оплату, а не платіж конкретною собою, окрім того абонентом в них зазначений ОСОБА_7 . Акти ЛКП «Магістральне»: № 38 від 03.02.2020р., № 68 від 04.05.2020р., та ЛКП «Сонячне» № 293 від 23.12.2019р. складені у 2019-2020 роках, тобто після смерті батька, навіть теоретично не можуть підтверджувати подій 2000-2018 років, а лише можуть стосуватися поточних, на момент їх складення фактів. Тобто факти, яким може бути більше 20 років вони не можуть підтверджувати. 3 долучених чеків про придбання товарів (техніки) незрозуміло хто її придбав, за чиї кошти, оскільки вони не є іменними, де вони зберігається і хто її використовує. ОСОБА_7 проживав у одержаній ним у 1985р., а згодом й приватизованій ним у 2006р. квартирі за адресою АДРЕСА_1 до дня смерті, а позивачка ОСОБА_5 , як чітко вбачається з долученої до позову копії її паспорта, що з 05.08.1985 року прописана за місцем проживання за адресою АДРЕСА_6 , тобто окремо від батька. Крім того відсутні інші докази, які б підтверджували зміну місця проживання ОСОБА_5 . Поданий позов у його додатках не містить жодного доказу заявленого періоду спільного проживання 2004-2018 років, та 2006 року, як року набуття у власність в порядку приватизації квартири, а тому вимога про визнання факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з 01.01.2004 чи 2008 року безпідставною. Крім того просив

Представник позивачки адвокат Яцишин О.В. подав до суду заперечення на подані відповідачами відзиви на позовну заяву, покликався на те, що Відповідачі вважають, що Позивач помилково вважає спірне майно: квартиру за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, стверджуючи, що ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_7 проживали без реєстрації шлюбу з 2004 року. Дане твердження Відповідачів спростовується тим, що відповідно до ч.1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідачі стверджують, що Позивачем не наведено доказів спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_7 з 2004 року. Вищезазначене твердження Відповідачів є надуманим і спростовується доказами, наявними в матеріалах справи. ОСОБА_5 надала фотографії, де була з ОСОБА_7 та спільними друзями, як доказ спільного проведення часу. Щодо тверджень відповідача ОСОБА_2 , що фото не відповідають стандартним розмірам друку і можливості їх редагування, то ОСОБА_2 ґрунтується на припущеннях, згідно з ч.4 ст.60 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо тверджень Відповідача-2 про не підтвердження точного часу та конкретного моменту створення цих фотографій, особи, які зафіксовані на даних фотографіях, можуть підтвердити в честь якої події і коли були зроблені знімки. Щодо тверджень Відповідача-2, що фотографії є нечіткими та йому невідома більшість осіб на них, це зайвий раз підтверджує про його не тісні відносини з покійним ОСОБА_7 .

Як відомо, ОСОБА_2 подавав на ОСОБА_7 позов із вимогою про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, що знаходиться на АДРЕСА_1 , однак рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 липня 2006 року у справі №2-14022006 у позові ОСОБА_2 було відмовлено та було задоволено зустрічний позов покійного ОСОБА_7 про визнання ОСОБА_11 та колишньої дружини ОСОБА_12 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 . Це свідчить про складність стосунків між батьком та сином ще з 2006 року закономірним той факт, що Відповідачу-2 невідомі більшість осіб на фотографіях. Як вказує ОСОБА_2 , фотографії були нечіткими, однак він зумів людей на фотографіях і чітко стверджувати про те, що йому невідома більшість людей, що свідчить про достатню чіткість фотографій, щоб роздивитись кожну особу з них. Щодо квитанцій спільних путівок на озеро Світязь у 2010-2013 роках, Відповідач-2, ґрунтуючись на своїх припущеннях, стверджує, що такі свідчать про разовий та короткотривалий спільний відпочинок у вказаний період. Спільні путівки які були надані Позивачем свідчать про систематичність над Спільні тривалість спільного відпочинку.

У відзиві на позовну заяву Відповідачі посилаються на те, що акти ЛКП «Магістральне»: №293 від 23.12.2019 року, №38 від 03.02.2020 року, №68 від 04.05.2020 року теоретично не можуть підтверджувати подій 2000-2018 років. ОСОБА_5 подала дані акти для підтвердження фактичного проживання з 2004 року за адресою АДРЕСА_1 , а не для підтвердження конкретних подій впродовж 2004-2018 років. У всіх квитанціях про оплату комунальних послуг абонентом зазначений ОСОБА_7 , однак підписи на квитанціях стоять Позивача, що свідчить про оплату нею комунальних послуг.

У зв`язку з наведеним просив вважати необґрунтованими твердження ОСОБА_6 та ОСОБА_2 наведені у відзиві на позовну заяву, а позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у відповідь на заперечення подані, представником позивачки адвокатом Яцишиним О.В., подав заперечення, в яких зазначив, що заявлений позов не підлягає до задоволення, так як не ґрунтується на фактичних обставинах справи, а заявлені вимоги суперечать, як чинному на момент існування спірних правовідносин законодавству України, так і практиці його застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, дана норма права регулює саме випадки поширення режиму спільного майна подружжя, на майно іншого подружжя. Іншими словами, визначаються такі обставини, як здійснення а) спільних трудових чи грошових затрат або б)затрат другого з подружжя, коли особисте, приватне майно одного з подружжя, за рішенням суду може, набути статусу спільного майна подружжя.

Відтак для того аби ця норма могла бути застосована, потрібно аби спірне майно було спочатку особистою приватною власністю одного із подружжя.

Водночас, Позивач покликається на ту обставину, що спірне майно квартира за адресою АДРЕСА_1 , є від початку набуття на неї прав у 2006 році в порядку приватизації, спільним майном подружжя, заявляючи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на цей час спільно проживали однією сім`єю, та на, нібито, існувала, норма права, яка нерухоме майно набуте в порядку приватизації відносила до спільного майна подружжя.

Наголосив, що така норма права не існувала у 2006 році. Норма у СК України, яка відносила до спільного майна подружжя майно, набуте одним з них шляхом приватизації, існувала лише у період з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року. За таких умов, Позивач сам собі суперечить, пропонуючи суду застосовувати діаметрально різні норми права, які врегульовують різні випадки та процедури набуття майном статусу включно. спільного майна подружжя, переслідуючи при цьому результат аби квартира набула статусу спільного майна подружжя.

Заперечив проти змістовного наповнення таких фотографій оскільки ні позивачем ні його представником не надано суду жодних пояснень та доказів на їх підтвердження, щодо того: коли такі фотографії зроблені число, рік, місяць; які особи на них зображені; які події, обставини, факти та процеси вони можуть підтвердити.

Представник Позивача лише вказує на те, що «якісь особи, які на них зображені» «щось Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх будуть підтверджувати», вимог або заперечень,. Окрім того повторення тих самих фото в додатках створює штучну об`ємність наповнення позову.

Щодо покликання на інший судовий спір, а саме рішення Франківського районного суду м. Львова у справі № 2-14022006, то батько ще у 2002р звернувся з позовом до матері відповідача, а згодом і до відповідача. Факт існування такого спору і судового рішення, не підтверджує жодної із обставин поточного спору, які мали б входити до предмету доказування, тобто належності доказів відповідно до ст.77 ЦПК в такій категорій спорів. Також згадуване рішення не торкається позивача, містить персональні данні інших осіб, що охороняється законом, а відтак виникає питання допустимості доказів відповідно до ст.78 ЦПК України.

Крім того зазначив, що матеріали справи не містять жодного доказу який би підтверджував здійснення ремонту позивачем у квартирі за адресою АДРЕСА_1 та його оплати, оскільки батько відповідача працював начальником Личаківської PO TCO України (курсів водіїв), мав достатній дохід окрім зарплати, пенсію і не мав ніякої потреби в грошових затратах особистих коштів ОСОБА_5 , працюючої в комунальному підприємстві з бюджетним рівнем доходу, з якого б вона могла створювати особисті заощадження, та використання отриманих начебто нею в дар 8500 доларів США від своєї мами та оплати позивачем комунальних послуг за спірною адресою. Окрім того, будучи вдовою з сином від попереднього шлюбу та з чималими особистими витратами з реєстрацією місця проживання за адресою: АДРЕСА_6 разом зі своєю мамою ОСОБА_14 , де і мала сплачувати комунальні послуги та проводити ремонтні роботи, вкладаючи отриманих нею в дар 8500 доларів США від своєї мами.

Позивачка ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Вказала, що з ОСОБА_7 проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2000 року та вели спільне господарство, шлюб зареєстрували ІНФОРМАЦІЯ_6 . ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_7 помер, відкрита спадкова справа із заявами звернулось 3 осіб. Квартира за адресою АДРЕСА_1 була приватизована 20 листопада 2006 року на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_1 від 06 жовтня 2006 року, Вказана квартира відповідно до положень Сімейного кодексу України в редакції до 13 червня 2012 року, вважалась спільною сумісною власністю. Відповідно до положень ст. 60 СК України, все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Виключенням, відповідно до ст.57 СК України, є майно, що є особистою приватною власністю. До такого майна відноситься майно, набуте до шлюбу, майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, та майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, вказаний перелік є вичерпним. На момент набуття права власності ОСОБА_7 на вказану квартиру була відсутня спеціальна норма в СК України (ч.4 п.1 ст.57 СК України), відповідно до якої квартира вважалась особистою приватною власністю. Вказану квартиру ОСОБА_7 отримав в 1985 році на трьох членів сім`ї, в цьому ж році отримали і ключі від вказаної квартири. Квартира надавалась йому у незавершеному будівництвом стані, тобто в так званому "0-му циклі". З 2000 року Позивач почала проживати з чоловіком у вказаній квартирі, проте до 2010 року у вказаній квартирі не проводилось жодних ремонтних робіт. Враховуючи, що ОСОБА_7 займав керівну посаду і був зайнятий постійно на роботі, спільно ОСОБА_7 та ОСОБА_5 вирішили, що ОСОБА_5 займеться проведенням капітального ремонту за свій кошт. У зв`язку з наведеним, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 вважали, що вищевказана квартира є спільною власністю. На проведення ремонтних робіт ОСОБА_5 було затрачено близько 11 000 доларів США. Ремонтні роботи проводились господарським методом, частково деякі роботи були проведені безпосередньо позивачкою, щодо виконання певних робіт ОСОБА_5 винаймала працівників і сплачувала їхню роботу. Кошти на проведення ремонтних робіт ОСОБА_5 використала частково з власних заощаджень в розмірі 2000,00 доларів США а частково отримала в дар від своєї мами ОСОБА_9 в розмірі 8500, 00 доларів США. Крім того зазначила, що відповідачі не підтримували зв`язку із батьком.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив встановити факт спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з 01.01.2004 року по 18.04.2018 року, визнати житлову квартиру АДРЕСА_1 . об`єктом права спільної сумісної власності позивачки в порядку поділу спільної сумісної власності та визнати за позивачкою право власності на ідеальну частку житлової квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві. Крім того пояснив, що спільного проживання позивачки з його батьком ОСОБА_7 не було, а всі доводи щодо спільного проживання, є надуманими. Також зазначив, що не заслуговують на увагу суду і аргументи щодо того, що Позивач в 2010-2011 роках провела у квартирі капітальний ремонт на суму близько 11000, 00 Доларів США, у зв`язку з чим вартість такої квартири істотно збільшилась з огляду на те, що загальна сума товарів, придбаних за долученими до позовної заяви товарними чеками становить 7 320 гривень, що аж ніяк не співставно із сумою 11 000, 00 доларів США, а надані товарні чеки, гарантійні талони не містять інформації щодо платника таких коштів та адреси поставки (доставки), що виключає їх взаємозв`язок як з Позивачем, та зі спірною квартирою, а доказів існування цих речей в натурі та факту їх придбання саме позивачем до суду не надано.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи відзиву та заперечень. Додатково пояснив, що позов є безпідставний, так як з 2011 по 2012 роки така норма не існувала, окрім цього позивачка зареєстрована за іншою адресою проживання, факт спільного відпочинку не є фактом спільного проживання, станом на 2006 рік не діяла норма про спільну власність подружжя.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_6 заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві. Окрім цього пояснив, що квартира, яка находиться за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві приватної власності ОСОБА_7 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», отже, зазначена квартира є особистою власністю ОСОБА_7 , то відтак позовні вимоги про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності позивачки та померлого ОСОБА_7 визнання за позивачкою права власності на 1/2 ідеальну частку такої квартири є безпідставними, так як на таку квартиру не поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Долучені до позовної заяви на відпустки, зворотні талони путівки, накази про надання відпустки, квитанції до прибуткового касового ордеру та інші докази спільного відпочинку не можуть бути взяті судом до уваги при вирішенні спору, оскільки спільний відпочинок не становить ознаку, необхідну для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки не може свідчити про наявність між особами спільного побуту, а з долучених доказів (товарних чеків, заяв на пустки, квитанцій про оплату комунальних послуг, тощо) вбачається, що такі датовані не раніше 2008 року. Жодних доказів сімейних відносини без реєстрації шлюбу до цього моменту позивачем не надано, а надані докази не доводять такий факт.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи відзиву та заперечень. Додатково пояснив суду, що питання чи може визнаватись квартира спільною сумісною власністю з`явилось у 2011 році. Квартира АДРЕСА_1 приватизована у 2006 році на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», норма діяла до 12.06.2012 року. Спірна квартира не може бути спільним майном подружжя, оскільки факт приватизації є особистим правом. Щодо факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то такий факт не підтверджений жодними доказами. З огляду на зазначене просив відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показав, що із померлим ОСОБА_7 був добре знайомий близько 20 років, ОСОБА_5 постійно проживала із ОСОБА_7 , казали, що разом відпочивали. Близько десяти років тому в квартирі АДРЕСА_1 проводився ремонт, за чиї кошти проводився такий ремонт йому не відомо.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні дав наступні покази, що з померлим ОСОБА_7 були знайомі з кінця 1980 року, часто зустрічались із ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на днях народження та іменинах ОСОБА_7 З ОСОБА_5 познайомився на початку 2000 року, позивачка з ОСОБА_7 проживали разом, вели спільне господарство, підтвердив проведення ремонтних робіт у спірній квартирі, однак за чиї кошти проводився такий ремонт йому не відомо. Крім того зазначив, що йому не було відомо, що позивачка та ОСОБА_7 були одружені, проте вели спільне господарство.

Із показів свідка ОСОБА_17 наданих в судовому засіданні вбачається, що позивачка дійсно проживала ОСОБА_7 в одній квартирі з 2000 року, вели спільне господарство, проводили спільно релігійні та державні свята (Різдво, Пасха, Новий рік), спільно відмічали всі сімейні свята, спільно приїжджали в гості, крім того підтвердила, що у спірній квартирі проводився ремонт, проте за чиї кошти такий ремонт проводився не знає. Про те, що позивачка та ОСОБА_7 разом проживали без реєстрації шлюбу знала, про реєстрацію шлюбу дізналась лише на святкуванні сімдесятиріччя ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що позивачкою познайомилась в 2001 році, коли остання з ОСОБА_7 прийшли на консультацію по працевлаштуванню сина ОСОБА_2 , з того часу вони разом їхали в село протягом чотирьох років, згодом офіс переїхав на вул. Городоцьку, там спілкувались щодня. Додав, що до 2007-2008 року ОСОБА_7 декілька разів запрошував його в гості. Відомо, що з дружиною не проживав, а був у громадському шлюбі із позивачкою, з якою вели спільне господарство. За два роки до смерті ОСОБА_7 позивачка доглядала за останнім, крім того позивачка розповідала, що вона займалась ремонтом квартири.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні дав наступні покази, ОСОБА_7 довгий час проживав один, з позивакою жив з 2000 року, щодо ведення спільного бюджету та спільного господарства йому не відомо, після ремонту спірної квартири запрошували його в гості, зі слів позивачки ремонтні роботи проводились за кошти позивачки.

Свідок ОСОБА_21 допитаний в судовому засіданні показав, що із ОСОБА_7 був знайомий більше 40 року, останній вів здоровий спосіб життя, з першою дружиною в нього не склалось, ОСОБА_7 жив на АДРЕСА_1 , а дружина з дітьми в її батьків. Із ОСОБА_7 були дружні відносини, спілкувались по телефону двічі на тиждень, зустрічались двічі на місяць, з позивачкою свідок познайомився близько 20 років тому, після знайомства з позивачкою та ОСОБА_7 бачились періодично, стосунки в них були сімейні, проживали на АДРЕСА_1 , в гостях був тільки двічі. Крім того додав, що спершу спірна квартира була не приглядна, після ремонту стан квартири покращився, щодо ведення спільного бюджету йому не відомо, вважав що вони вели спільне господарство, про дату укладення шлюбу йому не відомо, оскільки на весіллі не був присутнім. ОСОБА_7 помер в ІНФОРМАЦІЯ_1, на він був на похороні, організацією похорону займалась позивачка.

Із показань свідка ОСОБА_23 наданих в судовому засіданні, вбачається, що з позивачкою та ОСОБА_7 знайомі з 2000 року, ОСОБА_7 досить часто заходив на роботу і вони разом йшли додому, вважала, що стосунки між позивачкою та ОСОБА_7 були як жінки та чоловіка, відпочивала разом з позивачкою та ОСОБА_7 , останні проживали на АДРЕСА_1 , свідок була в них в гостях близько 6-7 разів, за життя ОСОБА_7 близько 3-4 рази, складався вигляд, що вони живуть разом, коли разом почали проживати їй не відомо, свідок разом з позивачкою та ОСОБА_7 відпочивали в Краковці. Крім того додала, що в спірній квартирі проводився ремонт, зі слів позивачки більшу частину грошей дала її мама, позивачка вклала значну частину своїх грошей в цей ремонт.

Заслухавши думку учасників та їх представників, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 ідеальну частку квартири в порядку поділу спільної сумісної власності задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Згідно із ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справу про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно положень ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до положень ст.1 СК України визначаються засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Положеннями ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Згідно положень ч.4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка.

Положеннями ч.1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до положеньч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20 (провадження № 61-7340св22) зроблено висновок, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенню. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Відповідно до вимог статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17Закону України «Про власність».

Правила статей 22,28,29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач мала надати докази, з яких можливо було встановити факт внесення нею певних коштів на проведення капітального ремонту у спірній квартирі.

Як вбачається зі змісту Свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 6 жовтня 2006 року, Франківська районна адміністрація Львівської міської ради посвідчує, що квартира, яка находиться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_7 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видано згідно з розпорядженням від 6 жовтня 2006 року № 1779.

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12570449 від 20.11.2006 року, за ОСОБА_7 було зареєстровано право приватної власності на 1/1 квартири згідно реєстраційного номеру НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 , кв.

З наведених обставин справи випливає, що ОСОБА_7 20.11.2006 року в порядку приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 6 жовтня 2006 року набув право приватної власності на квартиру згідно реєстраційного номеру АДРЕСА_1 .

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12570449 від 20.11.2006 року, за ОСОБА_7 було зареєстровано право приватної власності на 1/1 квартири згідно реєстраційного номеру 16802611 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в постановах від 28 квітня 2020 року у справі № 753/3440/17 від 12 квітня 2020 року у справі №200/5537/17, від 9 жовтня 2019 року у справі № 712/13644/16-1 1. 30 вересня 2019 року у справі № 369/3325/16-ц від 20 червня 2018 року у справі № 11/832/12-п дійшов таких висновків:

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України (в редакції станом на момент приватизації квартири 20.11.2006 року) особистою приватною власністю дружини, чоловіка с майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 60 СК України (в редакції станом на момент приватизації квартири 20.11.2006 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти , за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у Постанові від 16 грудня 2015 року.

Статтею 61 СК України (в редакції станом на момент приватизації квартири 20.11.2006 оку) визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя.

Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-?І «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя с житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-?І «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено.

Натомість СК України було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Відтак враховуючи те, що ОСОБА_7 набув право власності на квартиру 20.11.2006 року, яке на підставі Свідоцтва про право на квартиру НОМЕР_1 від 06 жовтня 2006 року, яке є чинним та у встановленому законом порядку не визнавалось недійсним, суд доходить висновку, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . є приватною власністю ОСОБА_7 , оскільки була набута ним відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Оцінюючи досліджені у справі докази, зокрема пояснення сторін, письмові докази, показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , суд вважає встановленим той факт, що з 01 січня 2004 року по 18 квітня 2018року, позивачка ОСОБА_5 та ОСОБА_7 перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом, були пов`язані спільним побутом, позивачка приймала участь у похованні ОСОБА_7 . В той же час свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_21 пояснили, що їм відомо про проведення ремонту у спірній квартирі, однак за чиї кошти проводився ремонт вони не знають. Щодо показів свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_23 , ОСОБА_20 , то їм відомо, що проводилися ремонтні робити у квартирі і що ремонтом займалась позивачка, зі слів самої ж позивачки.

Свідками не надано достовірних показів, які б свідчили про наявність спільного бюджету у позивачки з ОСОБА_7 за час їх фактичного проживання та проведення ремонту квартири за кошти позивачки.

Суд відхиляє доводи позивача з приводу проведення ремонту в спірній квартирі за кошти позивачки, оскільки із долучених до матеріалів справи квитанцій та товарних чеків не вбачається, що саме позивачка ОСОБА_5 здійснювала оплату будівельних послуг, а сума в зазначених квитанціях не відповідає заявленій сумі в 11 000 доларів США та складає лише 7 320 гривень.

Відповідно до ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вирішуючи питання щодо правового режиму спірного майна, необхідно встановити факти створення /придбання/ сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, з`ясувати час придбання, джерело набуття /кошти, за які таке майно було набуте/, а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Суд зауважує, що позивачка не надала належних, допустимих і безперечних доказів, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_7 , набуте ними за час спільного проживання.

Позивачкою не доведено, що майно - спірна квартпра, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_7 , за час перебування позивачки у фактичних шлюбних відносинах та у шлюбі з ОСОБА_7 , істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, а саме - позивачки, а тому відсутні правові підстави для визнання вказаної квартири об`єктом права спільної сумісної власності позивачки та ОСОБА_7 .

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без встановлення статусу майна, як об`єкта спільної сумісної власності, або придбаного за спільні сумісні кошти, не є підставою для визнання права власності на частку майна за кожною зі сторін.

Суд вважає, що оскільки не встановлено наявності спільного сумісного майна, то встановлення факту проживання однією сім`єю, є зайвим та не створить для позивача будь-яких правових наслідків, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Стороною відповідача ОСОБА_2 у відзиві зазначено про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність, яка тісно пов`язана з позовною давністю.

Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила.

Поряд з викладеним необхідно звернути увагу на те, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право.

Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі 504/1653/15-ц.

Вимоги про поділ майна застосовується позовна давність у три роки. Проте, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу шести місяців з дня смерті ОСОБА_7 , за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права особи, яка проживала з іншою особою без реєстрації шлюбу, на набуте у такий період проживання майно, зареєстроване за іншою особою, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності саме з дня смерті власника спірного майна. А визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Позивач зазначила, що про порушення свого права вона дізналась саме під час оформлення права на частку майна після померлого ОСОБА_7 в порядку спадкування у нотаріуса, оскільки, як потенційна спадкоємиця, яка проживала та була зареєстрована на момент смерті з останнім та фактично прийняла спадщину, мала право на частину спадщини - спірного майна.

Як вбачається з заяви приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Ярош О.В., яке міститься в матеріалах копії спадкової справи, датованою 07.05.2020 року, позивач повідомила приватного нотаріуса про наявність спору щодо майна, яке входить у спадкову масу майна померлого ОСОБА_7 , і про те, що вона звернулась до суду 06.05.2020 з відповідним позовом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц зазначила, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень.

Суд доходить до висновку, що позивачем доведено те, що вона не могла довідатися про порушення прав раніше, ніж у травні 2020 року, а отже строк позовної давності не пропущено.

Відповідно до ст.263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

Що стосується стягнення з позивачки на користь позивачів витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Гомзяком І.А. 04.06.2020 року укладено договір № АБ-01/20 про надання правової допомоги. Відповідно до п. 4.1 вартість наданих юридичних послуг становить 10000,00 грн., що оплачується після завершення судового розгляду та прийняття рішення на користь клієнта, є попереднім розрахунком. Відповідно до підписаних Актів наданих послуг від 16.12.2021 року та 11.04.2024 року ОСОБА_2 було надано послуг на загальну суму 41500,00 грн.

Представником відповідача підтверджено обсяг наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.

Між відповідачем ОСОБА_6 та Адвокатським Об`єднанням «ТІ ЕНД ТІ ПАРТНЕРС» 26.05.2020 року укладено договір № 123 про надання правової допомоги. Згідно з пунктом 1.1. Договору, Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання, відповідно до чинного законодавства України, приймає на себе зобов`язання із надання правової допомоги щодо представницьких повноважень, захисту прав і законних інтересів Клієнта в обсязі та на умовах, встановлених цим договором та за домовленістю Сторін. Згідно з пунктом 4.1. Договору, Сторони домовились, що вартість послуг Адвокатського об`єднання з надання правової допомоги за цим Договором встановлюється в розмірі, що визначається за домовленістю Сторін в Актах про надання правової допомоги, які формуються Адвокатським об`єднанням в міру надання правової допомоги (юридичних послуг) та вручаються безпосередньо Клієнту (уповноваженій особі Клієнта) або направляються засобами поштового чи комунікаційного зв`язку за його місцезнаходженням. Сторони дійшли згоди, що Акти про надання правової допомоги повинні містити детальний опис виконаних робіт з розрахунком кількості робочих годин та вартості таких послуг, відомості про звітний період, номер справи, місця надання правової допомоги. Відповідно до підписаного Акту наданих послуг від 13.10.2022 року ОСОБА_6 було надано послуг на загальну суму 42500,00 грн.

Представником відповідача підтверджено обсяг наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, N 33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, N 37246/04).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд враховує критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Як вбачається з рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; за рішенням ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00, відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підставі викладеного суд вважає, що заявлена представниками відповідачів сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 41500,00 грн. та 42500,00 грн. є неспівмірною зі складністю справи та виконаних робіт, часом, витраченим адвокатами на надання послуг з правової допомоги, їх обсягом та не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру у співвідношенні з предметом позову.

Таким чином, суд доходить до висновку про часткове задоволення заяви та стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_6 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 21 000 грн. та відповідача ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 21 000 грн.

З урахуванням вищенаведеного та керуючись ст.ст.12, 13, 19, 81, 137, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 ідеальну частку квартири в порядку поділу спільної сумісної власності відмовити повністю.

Судові витрати у виді судового збору у сумі 2 225,8 гривень, сплаченого позивачкою при поданні позовної заяви, та на правничу допомогу, надану позивачці в сумі 18 000,00 гривень, залишити за позивачкою.

Стягнути з позивачки ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_6 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 21 000 (двадцять одна тисяча) гривень 00 копійок.

Стягнути з позивачки ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 21 000 (двадцять одна тисяча) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони у справі -

Позивач - ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 ;

Відповідачі:

ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_7 ;

ОСОБА_2 , АДРЕСА_8 ;

Повний текст рішення складено 24 червня 2024 року.

Суддя Мигаль Г.П.