Житомирський апеляційний суд
Справа №935/2121/23 Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В.
Категорія 10 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 935/2121/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Янчука В.В. у м. Коростишеві,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив визнати за ним право приватної власності за набувальною давністю на 44/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 та району, загальною площею 117,4 кв.м.

Позов мотивував тим, що на підставі договору дарування житлового будинку від 21 червня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого у реєстрі № 2-1306, ОСОБА_3 подарувала йому житловий будинок АДРЕСА_1 .

Починаючи із 1970 року він постійно проживав і проживає у цьому житловому будинку, утримує його, доглядає, обробляє присадибну земельну ділянку. Внаслідок здійснення ним ремонтних робіт без втручання у несучі конструкції змінилась загальна та житлова площі будинку внаслідок внутрішнього перепланування.

19 липня 2002 року на підставі договору дарування, зареєстрованого за № 1-1978 він подарував 44/100 частин вказаного житлового будинку на користь ОСОБА_2 .

Відповідач у 2002 році виїхав на постійне проживання до рф. З того часу відповідач жодного разу не з`являвся в Україні, в тому числі і за місцем знаходження майна, не цікавився будинком, не проживав в ньому, не приймав участі у його утриманні. Упродовж 20 років, після відчуження частину будинку відповідачу, сам користується усім будинком, утримує та доглядає його самостійно. Такий стан речей зумовлює обставини за яких, частка, що належала відповідачу, перебуває і завжди перебувала у повному користуванні позивача.

Заочним рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, позивач просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Зазначає, що рішення є необґрунтованим у зв`язку з неповнотою встановлення судом обставин справи, неправильної оцінки і дослідження доказів по справі та порушення норм матеріального права, невірне трактування висновків сталої судової практики, що є підставами для скасування такого рішення. Зокрема, здійснивши ряд порушень матеріального і процесуального права, прийняте судом першої інстанції рішення є неправомірним.

Відповідач уже тривалий час (більше 20 років) перебуває на території держави-агресора без бажання подальшого повернення в Україну, у зв`язку з чим не розпоряджається та не використовує 44/100 ідеальних частин будинку, та не несе витрат за його обслуговування.

Він та відповідач володіють лише ідеальними частками будинку на праві приватної власності. Звідси слідує, що частка кожного співвласника не є виділеною в натурі, та не є окремими ізольованими приміщеннями, а отже ні він, ні відповідач не обізнані у тому де починається, та де закінчується право володіння, користування та розпорядження спірною часткою у будинку. Разом з тим, судом першої інстанції не враховані обставини об`єктивної дійсності, що полягають у тому, що співвласник будинку більше 20-ти років проживає на території держави, яка веде відкриту та агресивну війну проти України, навіть до моменту початку збройного конфлікту відповідач не цікавився і не мав намірів володіти належною йому часткою.

Враховуючи те, що будинок не є поділеним в натурі, водночас, без іншого співвласника він не можу зареєструвати місце проживання своїх рідних у цьому будинку, зняти їх з реєстрації, оформити належним чином житлову субсидію, приватизувати земельну ділянку під цим будинком, реалізувати це майно, тощо.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні позивач та його представник- адвокат Кушніренко А.В. апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити і надали пояснення, які відповідають змісту позовних вимог та доводам скарги.

Належним чином повідомленим у відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексу України про дату, час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання не з`явився, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у його відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Установлено, що згідно договору Дарування житлового будинку від 21.06.1999, що посвідчений державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 2-1306 ОСОБА_3 , подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_2 , а останній 19 липня 2002 року подарував

44/100 частин вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями ОСОБА_2 (а.с.9-10).

Згідно технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа житлового будинку складає 117,7 кв.м. (а.с.11-17).

Відповідно до акту № 932 від 23.06.2023, складеного депутатом Коростишівської міської ради ОСОБА_5 , позивач з 1970 року і по даний час користується усім будинком. Постійно утримує будинок у задовільному стані: здійснює поточний ремонт, обслуговує комунікації, обробляє земельну ділянку. На протязі всього часу позивач сумлінно обробляв присадибну земельну ділянку, проводив ремонтні роботи в будинку (а.с.17).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачу було достовірно відомо, що він не є власником 44/100 ідеальних частин житлового будинку, і ця частка належить ОСОБА_2 , тобто не є добросовісними набувачем, а відкритість та безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, предметом спору у справі є визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на 44/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 117,7 кв.м.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Із змісту статті 344 ЦК України вбачається, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а тому встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України).

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що користується усім будинкомбільше 20 років, і набув можливості ставити перед судом питання про визнання за ним права власності на спірне майно за набувальною давністю.

Згідно з роз`ясненнями Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови).

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови).

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (п. 14 Постанови).

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 користується усім будинком АДРЕСА_1 .

У позові ОСОБА_1 вказував, що він подарував 44/100 частин вказаного житлового будинку на користь ОСОБА_2 ,що в свою чергу свідчить про обізнаність позивача про власника спірного об`єкту нерухомого майна, а це виключає можливість визнання за ним права власності на майно за набувальною давністю.

Доводи позивача про те, що він більше 20 років добросовісно, відкрито та безперервно володів спірним майном, робив ремонт та реконструкцію будинку, сплачував комунальні послуги тощо, а тому є всі підстави для визнання за ним права власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю, безпідставні, оскільки сам по собі факт користування позивачем домоволодінням та проведення ремонтних робіт у будинку, не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2022 року, права справа № 547/200/21 ).

З урахуванням викладеного, висновок про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю зроблений судом на підставі належним чином оцінених доказів у справі та відповідає нормам статті 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення місцевим судом норм матеріального чи процесуального права при вирішенні даного спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Посилання щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 21 червня 2024 року.