Справа 206/5067/23
Провадження 2/206/177/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року м. Дніпро

Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді: Прінь І.П.

за участю: секретаря Погребна А.О.

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном -

У Х В А Л И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який було подано та підписано представником позивача - адвокатом Кім Г.В., у якому просила усунути позивачу перешкоди у користуванні об`єктом нерухомого майна з реєстраційним номером за Державним реєстром речових прав на нерухоме майно 01- домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з домоволодіння та зняття її з реєстрації за вказаним місцем проживання.

В обґрунтування позову представник позивача зазначила, що позивач є власником вказаного вище домоволодіння і земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, на підставі договору дарування від 22.07.2015 року. Відповідач ОСОБА_2 проживає у цьому домоволодіння з 21.07.2005 року. На день вселення у спірний будинок ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 , який до 22.07.2014 року був власником цього будинку. Відповідач не є членом сім`ї позивача, не є співвласником житлового будинку, не має правових підстав для проживання та подальшої реєстрації місця проживання у вказаному домоволодінні, проте у добровільному порядку домоволодіння не звільнила. Відповідач витрат по утриманню будинку не несе, договір найму між нею і позивачем не укладався. Відповідач безпідставно та протиправно користується житлом, чим перешкоджає позивачу у вільній реалізації своїх прав по безперешкодному володінню, користуванню та розпорядженню належним їй майном. Відповідач вселилася до спірного домоволодіння, як член сім`ї власника будинку і набула права користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. На даний час обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинилися у зв`язку з відсутністю сімейних відносин, відповідно право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України.

Ухвалою суду від 01 грудня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.41).

Ухвалою суду від 27 грудня 2023 року суд перейшов до розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Призначив у справі підготовче судове засідання (а.с.48).

14.02.2024 року до суду надійшов відзив на позов (а.с.64-82), який був поданий та підписаний представником відповідача - адвокатом Чернець В.М., в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що відповідач з 27 квітня 2001 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . Починаючи з 21 липня 2005 року і до цього часу вона мешкає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . За весь час проживання в будинку нею було вжито всіх заходів щодо утримання будинку в належному стані, проведення поточного ремонту, оплату комунальних послуг. Власник майна ОСОБА_4 жодних витрат по утриманню майна не несе, за вказаною адресою вона не проживала. Підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення не має. Вона вселилася у спірний будинок як член сім`ї власника будинку. Постійно проживає у будинку. Вона набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном, як колишній член сім`ї позивача. ЇЇ виселення з будинку має бути оцінене на предмет пропорційності у контексті ст. 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

20.02.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив (а.с.85-99), у якій представник позивача вказує на те, що відповідач у відзиві визнає фактичні обставини, як володіння позивачем житловим будинком, так і проживання відповідача у даному будинку без досягнення відповідної згоди щодо користування ним із власником. Відповідач вважає, що право користування спірним будинком було набуто нею з підстав, передбачених ст.ст. 116,156 ЖК України. Така позиція відповідача фактично є намаганням використання права на зло та нівелює охоронюване законом право власності позивача, визначене ст.319,391 ЦК України У даній справі має бути застосовано норми ЦК України, який був прийнято пізніше у часі, ніж норми ЖК України, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. До такої правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року у справі №447/455/17.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач не є членом сім`ї позивача ні у розумінні ст. 64 ЖК України, ні у розумінні ч.2 ст. 3 СК України.

Надані відповідачем платіжні інструкції про сплату вартості природного газу не свідчать про здійснення нею витрат на утримання житлового будинку.

Позивач є особою похилого віку, має з відповідачем неприязливі стосунки, що виключає можливість мирного вирішення питання про звільнення житлового будинку. Позивач дійсно не має доступу до житлового будинку, в якому проживає відповідач, тому вимушена звернутися до суду із цим позовом.

04.03.2024 року представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив (а.с.100-106), у яких вказує на те, що відповідач не визнає позовні вимоги повністю. Звертає увагу суду на те, що ЖК України є чинним, регулює відносини, пов`язані з житловими приміщеннями та їх використанням. Посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17 вважає некоректними. Відповідач є членом сім`ї колишнього власника цього нерухомого майна. Вона не має у власності іншого житла, тому її виселення з житла є втручанням у право на житло та право на приватне життя у розумінні ст. 8 Конвенції і має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов, просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Акцентує увагу суду на тому, що відповідач не була і не є членом сім`ї власника будинку, жодних домовленостей щодо користування будинком між позивачем і відповідачем не було. Відповідач має матір, яка є власником і проживає в будинку по АДРЕСА_2 . Позивач, як одноособовий власник будинку, не зобов`язана забезпечувати житлом відповідача, яка не є членом її сім`ї і яка перешкоджає позивачу у вільному користуванні та розпорядженні своїм майном.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник проти задоволення позову заперечують з підстав, викладених у відзиві на позов та поясненнях на відповідь на відзив, просили відмовити у задоволенні позову.

Відповідач додатково пояснила суду, що після одруження у 2001 році з ОСОБА_5 вони спочатку проживали у її частині будинку по АДРЕСА_3 . У 2005 році переїхали з чоловіком до його будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Свою частку будинку вона продала, а кошти витратили на ремонт будинку по АДРЕСА_1 . У 2014 році чоловік покинув її і переїхав на проживання в Донецьку область. З того часу вони спільно з ним не проживають. Вона залишилася жити в будинку чоловіка. Про те, що він подарував цей будинок своїй матері вона не знала. Іншого житла вона не має. У будинку по АДРЕСА_2 живе її мати із сім`єю племінника, вона не має ніякого права на цей будинок.

Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків відповідача, дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 з 27.04.2001 року (а.с.32).

21.07.2005 року подружжя оселилося в будинку АДРЕСА_1 та зареєстрували своє місце проживання за цією адресою, що підтверджується копією домової книги на будинок ( а.с. 24-25). Вказаний будинок належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.09.2004 року.

З пояснень представника позивача і відповідача встановлено, що сімейні стосунки між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 фактично були припинені у 2014 році. ОСОБА_5 пішов від дружини і виїхав на постійне проживання в Донецьку область. З того часу відповідачка ОСОБА_5 проживає у спірному будинку одна. У 2024 році шлюб між ними було розірвано в судовому порядку.

Після фактичного припинення сімейних відносин із ОСОБА_2 , ОСОБА_5 подарував будинок АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_4 , уклавши з нею 22.07.2014 року договір дарування домоволодіння (а.с.26-29). На час розгляду справи ОСОБА_4 є одноособовим власником вказаного домоволодіння (а.с.30-31).

Допитані в судовому засіданні свідки відповідача ОСОБА_6 і ОСОБА_7 суду показали, що їм відомо, що останні десять років ОСОБА_2 проживає в будинку АДРЕСА_1 одна, вона робила у будинку поточний ремонт, сплачує комунальні послуги.

У даній справі спір з приводу користування житловим будинком виник між позивачем ОСОБА_4 , яка є власником житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, та відповідачем ОСОБА_2 , яка вселилася до цього будинку як член сім`ї попереднього власника будинку ОСОБА_5 , і продовжує користуватися ним і після відчуження будинку, що унеможливлює користування житлом його власницею - ОСОБА_4 .

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 (справа № 688/63/15-ц) зроблено правовий висновок, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР вбачається, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_4 і відповідачка ОСОБА_2 , колишня невістка позивачки, ніколи не проживали спільно у спірному будинку і не вели спільного господарства, тобто ОСОБА_2 не була і не є членом сім`ї позивачки, що не заперечується і самою відповідачкою.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку та членом сім`ї попереднього власника будинку, яка продовжує користуватися цим будинком після його відчуження.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Тобто припинення права власності на будинок, припиняє право користування цим будинком членами сім`ї попереднього власника.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.

Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та членом сім`ї колишнього власника з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц(провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц,(провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Так, з пояснень відповідачки ОСОБА_2 встановлено, що вона вселилася у спірне житло з дозволу попереднього власника, не має у власності іншого житла, але має родичів, у тому числі матір, які проживають у будинку по АДРЕСА_2 .

Позивачка ОСОБА_4 у позовній заяві посилалася на те, що відповідачка ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, договір найму спірного житлового будинку між нею і відповідачкою не укладався, витрат по утриманню будинку відповідачка не несе, перешкоджає їй у вільній реалізації своїх прав по безперешкодному володінню, користуванню та розпорядженню своїм майном.

Судом встановлено, що спірний будинок має всього 24,3 кв.м. житлової площі.

У той час, норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу, що встановлено статтею 47 ЖК УРСР.

З пояснень представника відповідача також встановлено, що між позивачкою і відповідачкою існують неприязливі стосунки, які унеможливлюють спільне користування і спільне проживання в спірному будинку.

Відповідачка дійсно тривалий час користується чужим майном, при цьому договору найму житла з власником нерухомого майна не укладала, жодних витрат на утримання майна не несе, частково оплачувала тільки витрати за користування газом.

Відповідачка має родичів, у тому числі рідну матір, які проживають у АДРЕСА_2 .

На думку суду, покладення на позивача обов`язку із забезпечення відповідача житлом є покладенням на позивача індивідуального та надмірного тягару, що свідчить про порушення принципу пропорційності та недотримання «справедливого балансу», що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оцінюючи вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні об`єктом нерухомого майна на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд вважає, що виселення відповідача зі спірного житлового будинку відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між нею і відповідачкою існують неприязливі стосунки, спірний житловий будинок має невелику житлову площу, що свідчить про неможливість спільного використання житлового будинку. Крім того, у позивача відсутній обов`язок щодо забезпечення житлом відповідачки ОСОБА_2 , оскільки остання не є членом її сім`ї, між ними відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування спірним майном.

Відповідачка, як член сім`ї попереднього власника житлового будинку, втратила право на користування цим будинком, оскільки таке право є похідним від права власника, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4,5,12,13,81, 141, 258, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном задовольнити.

Усунути ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) перешкоди у користуванні об`єктом нерухомого майна з реєстраційним номером за Державним реєстром прав на нерухоме майно 01 - домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з домоволодіння та зняття її з реєстрації за вказаним місцем проживання.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 1073,60 грн.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення (підписання).

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 08.05.2024р.

Суддя І.П.Прінь