РІШЕННЯ

іменем України

20 червня 2024 року місто Сколе

Сколівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Микитина В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Корнути Т.Б.,

учасники справи:

заявниця ОСОБА_1 ;

заінтересована особа ОСОБА_2 ;

зміст заяви про видачу обмежувального припису;

розглянувши дану цивільну справу невідкладно у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення суду, що по вул. Д. Галицького, 8, за правилами окремого провадження, за відсутності усіх її учасників, -

в с т а н о в и в:

Стислий виклад заяви про видачу обмежувального припису.

Заявниця ОСОБА_1 , скориставшись канцелярією, 17.06.2024 року подала у Сколівський районний суд Львівської області заяву у порядку окремого провадження, що була зареєстрована у діловодстві суду за вх. № 4158, про видачу обмежувального припису, котрим впросить жити заходи тимчасового обмеження прав заінтересованої особи ОСОБА_2 та покладання на нього таких обов`язків: 1) заборони перебувати в місці їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців; 2) заборони вести телефонні переговори з нею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців; 3) заборони особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо вона за власним бажанням буде перебувати у невідомому йому місці, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, строком на 6 місяців.

Заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає по АДРЕСА_1 . Заінтересована особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її сином, який ніде не працює. Заявниця ОСОБА_1 стверджує, що потерпає від насильства зі сторони сина заінтересованої особи ОСОБА_2 вже протягом останніх кількох років, а поведінка останнього негативно впливає на її здоров`я та працездатність. Заявниця ОСОБА_1 неодноразово зверталася за захистом до правоохоронних органів, починаючи з 2023 року, проте, це не дало жодного результату. Так, заінтересована особа ОСОБА_2 не змінив своєї поведінки, хоча йому виносились офіційні попередження про недопустимість вчинення домашнього насильства, він притягався до адміністративної відповідальності, а це свідчить про систематичність вчинення насильства в їх сім`ї. Постановою судді Сколівського районного суду Львівської області Ясінського Ю.Є. від 03.07.2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 453/635/23 та номером провадження 3/453/434/23 заінтересовану особу ОСОБА_2 визнано винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано відносно нього адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 170 грн.. Постановою судді Сколівського районного суду Львівської області Курницької В.Я. від 25.08.2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 453/635763/23 та номером провадження 3/453/48/23 заінтересовану особу ОСОБА_2 визнано винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та провадження у цій справі закрито у зв`язку із закінченням на момент її розгляду строків накладення адміністративного стягнення. Постановою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я.. від 10.04.2024 року за єдиним унікальним номером судової справи 453/327/24 та номером провадження 3/453/226/24 заінтересовану особу ОСОБА_2 визнано винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та застосовано відносно нього адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 680 грн.. Заявниця ОСОБА_1 також стверджує, що дії, пов`язані з домашнім насильством щодо неї з боку її сина заінтересованої особи ОСОБА_3 , незважаючи на накладення на нього згаданих адміністративних стягнень, мали місце ще й 20.10.2024 року та 23.02.2024 року.

Заяви та клопотання учасників справи.

Заявниця ОСОБА_1 18.06.2024 року, скориставшись канцелярію, подала у Сколівський районний суд Львівської області заяву, що була зареєстрована в діловодстві за вх. № 4180, в якій просила проводити судовий розгляд цієї справи за її відсутності, а за результатами такого судового розгляду просила ухвалити рішення про задоволення вимог її заяви про видачу обмежувального припису.

Інших заяв та/чи клопотань від учасників цієї справи до суду не надходило.

Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали.

Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 17.06.2024 року вищевказану заяву про видачу обмежувального припису прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами окремого провадження. Судове засідання щодо розгляду справи по суті призначено у залі судових засідань приміщення Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область, на 20.06.2024 року о 14:00 год., з урахуванням особливостей, визначених у ст. 350-5 ЦПК України.

Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись.

Заявниця ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 належно й завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час призначеного судового засідання по їх справі, у порядку, передбаченому ч. 9 ст. 128 ЦПК України, проте ніхто з них у таке засідання не з`явився.

Суд, враховуючи відповідну заяву ОСОБА_1 про розгляд цієї справи без її участі, а також відсутність у цій сапові будь-яких заяв та/чи клопотань, як і письмових пояснень, заінтересованої особи ОСОБА_2 , вважав за можливе та за доцільне проводити розгляд цієї справи по суті за відсутності усіх її учасників, на підставі наявних у ній матеріалів.

Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд дійшов такого висновку.

Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене право на суд разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (рішення Європейського Суду з прав людини від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70).

Згідно із статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

В силу частин 1, 2 ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм цивільного процесуального законодавства, суд встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Заявниця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у своїй заяві вказує, що є громадянкою України, вона є жителькою м. Сколе Стрийського району Львівської області, зареєстрована у встановленому чинним законодавством за адресою: АДРЕСА_1 . Своєю чергою, заінтересована особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її сином, він також проживає у м. Сколе Стрийського району Львівської області, зареєстрований у встановленому чинним законодавством за адресою: АДРЕСА_1 . У цілому, квартира АДРЕСА_2 , є єдиним житлом заявниці ОСОБА_1 та заінтересованої особи ОСОБА_2 , однак вони разом надалі не можуть проживати у названому житлі, так як заінтересована особа ОСОБА_2 вчиняє щодо заявниці ОСОБА_1 домашнє насильство.

Згідно постанови судді Сколівського районного суду Львівської області Ясінського Ю.Є. від 03.07.2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 453/635/23 та номером провадження 3/453/434/23 (копія міститься у справі, а. с. 6-7), ОСОБА_2 21.04.2023 року близько 08:00 год. по АДРЕСА_1 , вчинив конфлікт з своєю матір`ю ОСОБА_1 , під час котрого виражався в її сторону нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, такими своїми діями вчинив на неї моральний та психологічний тиск, за що його визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, і на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн..

Згідно постанови судді Сколівського районного суду Львівської області Курницької В.Я. від 25.08.2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 453/763/23 та номером провадження 3/453/488/23 (копія міститься у справі, а. с 8-9), ОСОБА_2 07.05.2023 року близько 19:00 год. по АДРЕСА_1 , вчинив конфлікт з своєю матір`ю ОСОБА_1 , під час котрого виражався в її сторону нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, такими своїми діями вчинив на неї психологічний тиск, за що його визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, однак на нього не було накладено адміністративне стягнення у зв`язку із закінченням на момент розгляду такої справи строків накладення адміністративного стягнення.

Згідно постанови судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 10.04.2024 року за єдиним унікальним номером судової справи 453/327/23 та номером провадження 3/453/226/24 (копія міститься у справі, а. с 10-15), ОСОБА_2 17.02.2024 року близько 07:00 год. по АДРЕСА_1 , повторно протягом року після накладення на нього адміністративного стягнення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, вчинив домашнє насильство відносно своєї матері ОСОБА_1 , котре виразилося у висловлюваннях нецензурною лайкою, образах та погрозах фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю, за що його визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, і на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн..

Будь-яких доказів, котрі б відповідали критеріям їх належності та допустимості, щодо вчинення заінтересованою особою ОСОБА_2 домашнього насильства як під час, так і після описаних у вищевказаних постановах суддів подій, зокрема й 20.01.2024 року та/чи 23.02.2024 року, як про це стверджує заявниця ОСОБА_1 , або ж заподіяння їй будь-якої шкоди, нею суду не подано, як і відсутні докази адміністративного та/чи кримінального переслідування заінтересованої особи ОСОБА_2 , на час котрого судом мали б вживатися обмежувальні заходи щодо нього за результатами розгляду цієї цивільної справи.

Релевантні норми і джерела права, застосовані судом при ухваленні рішення.

Домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (пункти 3, 6, 7, 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Економічне насильство форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру (пункт 4 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (пункт 14 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Фізичне насильство форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункт 17 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Так, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року за єдиним унікальним номером судової справи 756/3859/19 та номером провадження 61-11564св19, вказано, що: «обмежувальний припис стосовно кривдника встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року за єдиним унікальним номером судової справи 753/23624/18 та номером провадження 61-9012св19, зазначено, що: «протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства. Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї. Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Суд апеляційної інстанції, надавши належну оцінку доведеності факту вчинення особою факту психологічного насильства щодо іншої особи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування обмежувального припису щодо такої особи. Встановлені обставини підтверджують факт вчинення особою по відношенню до колишньої дружини психологічного та фізичного насильства. Встановивши, що відносини учасників цієї справи не покращились, інша особа не надає належної оцінки агресивності своїх дій, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність загрози здоров`ю заявника та існування ризику продовження чи повторного вчинення домашнього насильства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року за єдиним унікальним номером судової справи 754/11171/19 та номером провадження 61-21971св19, вказано, що: «відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Тому висновок судів про неможливість задоволення вимог постраждалої щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав особи щодо прав на квартиру, 1/8 частки у праві спільної власності на яку належить, є помилковим, оскільки позбавляє заявника гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом № 2229-VIII».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 531/352/22 та номером провадження 61-7349 св 22, зазначено, що: «65. Висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 29 серпня 2019 року № 640/23804/18, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, від 06 лютого 2020 року № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 02 вересня 2020 року, у справі у справі № 635/4854/19-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, від 24 лютого 2021 року, у справі № 570/2528/20 про те, що лише сам факт звернення до компетентних органів з заявою про вчинення домашнього насильства та відкриття кримінального провадження з цього питання не означають доведеність вчинення домашнього насильства є обґрунтованим відповідно до умов доведення винуватості особи, передбачених КПК України. Однак помилковим є тлумачення цього висновку з тієї точки зору, що лише наявність повідомлення підозри у факті вчинення домашнього насильства і кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акту або вирок кримінального суду є єдиними належними доказами вчинення домашнього насильства у вирішенні питань застосування обмежувального припису в межах ЦПК України. Сама по собі відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватись цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису (що було зроблено у справі № 753/23624/18 відповідно до постанови від 27 листопада 2019 року). Саме це мав на увазі Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19».

Європейський Суд з прав людини вказав, що «питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (рішення Європейського Суду з прав людини від 14 вересня 2021 року у справі «Володіна проти Росії» (Volodina v. Russia), заява № 40419/19). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов?язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (рішення Європейського Суду з прав людини від 13 жовтня 2016 року у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 1870/05). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (рішення Європейського Суду з прав людини від 13 листопада 2010 року у справі «Хайдуова проти Словаччини» (Hajduova v. Slovakia), заява № 2660/03, та від 13 жовтня 2016 року у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 75788/01). Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (рішення Європейського Суду з прав людини від 24 липня 2012 року у справі «Джорджевіч проти Хорватії» (Рorрeviж v. Croatia), заява № 41526/10, та від 13 жовтня 2016 року у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 75788/01), з огляду на чинники, детально описані вище, Суд вважає, що, відхиляючи скаргу заявниці відповідно до ст. 116 ЖК України, яка, як пояснив Уряд, загалом, є належним законодавчим рішенням для її справи, національні судові органи не здійснювали комплексний аналіз ситуації та ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися заявниця та її діти. Суд також зазначає, що провадження тривало понад два роки на трьох рівнях юрисдикції, протягом яких заявниця та її діти залишались під загрозою подальшого насильства. … Таким чином, не було досягнуто справедливого балансу між усіма протилежними особистими інтересами. Відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов1язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства (рішення Європейського Суду з прав людини від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» (Levchuk v. Ukraine) заява № 17496/19).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року за єдиним унікальним номером судової справи 638/2304/17 та номером провадження 61-2417сво19.

За змістом ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Узагальнена оцінка доводів та ризиків, за результатами розгляду цієї справи.

Оскільки заявниця ОСОБА_1 за змістом поданої заяви вказує, що попередні заходи, котрі були вжиті поліцією і судом щодо притягнення до адміністративної відповідальності її сина заінтересованої особи ОСОБА_2 у липні-серпні 2023 року та у квітні 2024 року як до кривдника, виявились неефективними та не захистили її у подальшому від насильства, відтак їй варто наголосити, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, і його видача не може переслідувати цю нелегітимну мету. Так, тимчасовий захід у вигляді видачі обмежувального припису, виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних кримінальних провадженнях або ж у справах про адміністративні правопорушення.

Заявницею ОСОБА_1 не зазначено в змісті заяви про видачу обмежувального припису та/чи не долучено до неї доказів вчинення заінтересованою особою ОСОБА_2 напередодні чи дещо раніше звернення до суду з цією заявою, як кривдником, домашнього насильства, відтак суд позбавлений можливості встановити/перевірити, яку ж має виконувати захисну та запобіжну функцію виданий обмежувальний припис, до того ж заявницею ОСОБА_1 не вказано, до якого саме вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника у кримінальному провадженні або ж у справі про адміністративне правопорушення повинен бути застосований обмежувальний припис, відтак, все в сукупності, не визначає ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці ОСОБА_1 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність домашнього насильства між учасниками цієї справи двічі ще у 2023 році та разово у 2024 році, й то ще у лютому місяці.

Належить наголосити заявниці ОСОБА_1 й на тому, що подана нею заява про видачу обмежувального припису має ряд неузгодженостей та певних суперечностей, котрі, враховуючи стислі терміни розгляду заяв цієї категорії, можуть бути подолані у судовому засіданні, у спосіб надання усних пояснень щодо певних аспектів та обставин, нерозкритих повною мірою текстом заяви, наприклад щодо прохання заборонити заінтересованій особі ОСОБА_2 перебувати у місці спільного проживання у квартирі АДРЕСА_2 , втім, належно повідомлена заявниця ОСОБА_1 з невідомих суду причин не з`явилась у судове засідання з розгляду її заяви про видачу обмежувального припису, подавши заздалегідь заяву про розгляд цієї справи за її відсутності.Отож, у суду відсутня інформація про те, чи заінтересована особа ОСОБА_2 , який є жителем АДРЕСА_1 , де, власне, він має й своє задеклароване місце реєстрації, має можливість проживання в іншому житлі, тобто про те, чи є назване житло його єдиним житлом.

Відтак, суд за результатами розгляду цієї справи у порядку окремого провадження, не встановив жодних даних щодо можливого настання тяжких чи особливо тяжких наслідків у разі невидачі обмежувального припису за заявою ОСОБА_1 .. Своєю чергою, відсутність правових підстав для видачі обмежувального припису, має наслідком відмову ОСОБА_1 у задоволенні її відповідної заяви.

Щодо розподілу судових витрат у справі.

В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Керуючись статтями 5, 10, 12-13, 77-81, 89-90, 95, 209-211, 247, 258-259, 263-265, 350-1 350-8 ЦПК України, -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , з участю заінтересованої особи ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, - відмовити.

Строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повне найменування учасників справи.

Заявниця: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: не зазначений; зареєстроване та фактичне місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_3 ; адреса електронної пошти: відсутня; електронний кабінет: відсутній.

Заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: не зазначений; зареєстроване та фактичне місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_3 ; адреса електронної пошти: відсутня; електронний кабінет: відсутній.

Дата складення повного судового рішення: 20 червня 2024 року.

Суддя Володимир МИКИТИН