КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2024року місто Київ

справа №359/6505/24

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Борця Є.О., повний текст ухвали складено 19 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь суму грошових коштів, здобутих без належної правової підстави у розмірі 3 390 284,25 грн.

У вересні 2024 року представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 на праві власності, а саме: на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 040).

Обгрунтовуючи вказану заяву представник позивача посилався на те, що позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідачів безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 3 390 284,25 грн.

Вказував, що в 2020 році між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості про те, що позивач придбає, а відповідачі продадуть йому земельну ділянку кадастровий номер :01:016:007, площею 0,27 га, з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд», а також недобудований на той час будинок, який знаходився на вказаній земельній ділянці, що належала відповідачам на праві спільної часткової власності.

Зазначав, що в подальшому протягом 2020-2023 років позивач провів будівельні роботи у будинку, який знаходиться за зазначеній вище земельній ділянці за власні кошти на загальну суму 3 390 284,25 грн.

Посилався на те, що відповідачами було передано будинок позивачу в оренду з тим, щоб надати можливість викупити його. Однак в даний момент відповідачі заперечують проти продовження строку дії договору оренди, а також вони заперечують проти визнання суми витрат позивача понесених на проведення будівельних робіт та на відшкодування вартості таких робіт.

Вважає, що у разі відчуження вищезазначеного об'єкта нерухомого майна відповідачем, вказане унеможливить виконання рішення суду про задоволення позову.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на домоволодіння по АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник відповідачів подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою у задоволенні заяви відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що подана представником позивача заява про забезпечення позову є безпідставною, грунтується на припущеннях, без посилання на конкретні обставини та докази, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду без вжиття заходів до забезпечення позову, оскільки відсутні докази наміру відповідача відчужити таку нерухомість, відсутності будь-яких фактичних даних та підтверджуючих їх документів стосовно співмірності заяви про забезпечення позову до заявлених позивачем вимогам.

Вказував на відсутність безпосереднього зв`язку заяви про забезпечення позову із предметом позову, оскільки таким є стягнення коштів, у той час, коли заходи забезпечення позову стосуються нерухомого майна.

Зазначав, що помилковим є і трактування позивачем вимог співмірності заходів забезпечення позову, оскільки під таким слід розуміти відповідність ціни позову та вартості забезпечувального об`єкту, оскільки співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Посилався на те, що позивач ОСОБА_4 , на ґрунті неприязних відносин, маючи на меті намір перешкодити відповідачам реалізувати будинок ініціював спір, та звернувся із заявою про забезпечення позову про накладення арешту на будинок.

Вказував, що сам факт перебування будинку під арештом в майбутньому може мати негативні наслідки при пошуку клієнтів для його реалізації. При цьому позивач або його представник не перевіряли інший майновий стан відповідачів, хоча останні мають в своїй власності квартиру, що має більшу співмірність навіть з необгрунтованою позовною заявою.

Вважає, що вказане свідчить про намір позивача завдати шкоди відповідачам шляхом забезпечення його позову, а саме накладанням арешту на будинок.

16 грудня 2024 року від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її необгрунтованість.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та представник відповідачів ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у її відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на домоволодіння, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції,виходячи з наступного.

Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення на його користь суми грошових коштів, здобутих без належної правової підстави у розмірі 3 390 284,25 грн.

Позовну заяву обґрунтовував тим, що в 2020 році між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості про те, що позивач придбає, а відповідачі продадуть йому земельну ділянку кадастровий номер :01:016:007, площею 0,27 га, з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», а також недобудований на той час будинок, який знаходився на вказаній земельній ділянці, що належала відповідачам на праві спільної часткової власності. Частка відповідача ОСОБА_1 у праві власності на земельну ділянку складала 7/9, частка відповідача ОСОБА_2 у праві власності на земельну ділянку складала 2/9.

Зазначав, що в подальшому протягом 2020-2023 років позивач провів будівельні роботи у будинку, який знаходиться за зазначеній вище земельній ділянці за власні кошти на загальну суму 3 390 284,25 грн.

Посилався на те, що відповідачам було відомо про факт виконання робіт з добудови будинку, жодних заперечень щодо таких робіт вони не надавали.

31 жовтня 2023 року після того, як позивачем було виконано будівельні роботи за власний рахунок, відповідачі зареєстрували Декларацію про готовність будинку до експлуатації, реєстраційний номер ІУ51.

Вказував, що 27 листопада 2023 року за відповідачами відповідно до їх часток було зареєстровано право спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 040).

Зазначав, що 11 червня 2024 року відповідач ОСОБА_1 на підставі договору дарування передала відповідачу ОСОБА_2 свою частку у праві спільної часткової власності на вказаний житловий будинок.

Посилався на те, що відповідачами було передано будинок позивачу в оренду з тим, щоб надати можливість викупити його. Однак в даний момент відповідачі заперечують проти продовження строку дії договору оренди, а також вони заперечують проти визнання суми витрат позивача понесених на проведення будівельних робіт та на відшкодування вартості таких робіт.

Звертаючись з заявою про забезпечення позову, представник позивача вказував на те, що будинок може бути відчужений, що значно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у даній справі та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, враховуючи заявлену у позові суму.

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №395050816 від 16 вересня 2024 року:

27 листопада 2023 року було зареєстровано право спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 040) за ОСОБА_1 7/9 часток, за ОСОБА_2 - 2/9 часток;

11 червня 2024 року на підставі договору дарування, укладеного 11 червня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 7/9 часток будинку.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК Україниє достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник з приводу стягнення з відповідачів на користь позивача коштів у розмірі 3 390 284,25 грн., а відтак з урахуванням ціни позову та належності відповідачу ОСОБА_2 будинку на праві власності, колегія суддів вважає, що достатнім та співмірним є забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачу ОСОБА_2 , а саме на:домоволодіння по АДРЕСА_1 .

На час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_2 , як власник будинку, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Накладення арешту на нерухомого майна, що належить відповідачу ОСОБА_2 є співмірним із заявленими позовними вимогами. Відповідачі не надали доказів на підтвердження неспівмірності забезпечення позову.

Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_2 ,оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що сам факт перебування будинку під арештом в майбутньому може мати негативні наслідки при пошуку клієнтів для його реалізації, колегія суддів відхиляє, оскільки цивільний процесуальний закон, а саме ст.ст.151-152 ЦПК України передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову зокрема шляхом накладення арешту на будинок, отже ухвала суду відповідає приписам Конституції України і діючому законодавству.

Право на мирне володіння майном, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

В даному випадку втручання у право власності ОСОБА_2 у вигляді обмеження на відчуження будинку здійснене згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснене для захисту прав і свобод інших осіб, зокрема позивача. При цьому, відповідач ОСОБА_2 не позбавляється права володіння та користування спірним майном.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, щосуд першої інстанції не взяв до уваги, що заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову є необґрунтованою, а тому повинен був відмовити у задоволенні заяви, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони спростовуються обставинами справи, з яких вбачається, що між сторонами наявний спір.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач або його представник не перевіряли інший майновий стан відповідачів, хоча останні мають в своїй власності квартиру, що має більшу співмірність, колегія суддів відхиляє, оскільки сторона відповідачів не надала доказів на підтвердження наявності у них іншого майна із значенням вартості такого майна, яке було б співмірне із ціною даного позову.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачі не позбавлені можливості звернутися до суду першої інстанції із заявою про зміну одного заходу забезпечення позову іншим.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок є законним та обґрунтованим.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: