Провадження № 2/643/550/24
11.06.2024 м. Харків
Московський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді Афанасьєва В.О.,
за участі секретаря судового засідання Ткаченко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені Московського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, усуненням перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,
В провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просить усунути перешкоди в користуванні приватною власністю квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідачі будучи належним чином повідомлені, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.
Згідно до положення ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомлених належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надали, також не подали новому складу суду відзив на позовну заяву та позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи тому у відповідності з вимогами ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №252820347, сформованого станом на 15.04.2021, єдиним власником Квартири за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_1
В Квартирі продовжують мешкати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Згідно з Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова, у реєстрі немає відомостей про осіб, місце проживання/перебування яких зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_2 була власником Квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 22.10.2004, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Швидкіною О.О., р. № 4394 та зареєстрований в КП «ХМБТІ» 08.11.2004 за реєстраційним номером: 7991743 та записаний в книзі: 1 номер запису: П-537979.
Відповідно до протоколу проведення електронних торгів №531872 від 29.03.2021 організатора електронних торгів Державного підприємства «СЕТАМ» за лотом № 470125 торги відбулися. Переможцем визначено ОСОБА_1
13.04.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. було складено Акт про проведені електронні торги (ВП №63829531), та видано відповідне Свідоцтво, посвідчене 15.04.2021 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 215.
Згідно п.8 ч.1 ст. 346 Цивільного кодексу України, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.
Частиною першою статті 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Стаття 3 Сімейного кодексу України визнає сім`єю спільне проживання осіб, що пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом. Адже право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.
Таким чином, право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 44,7 кв. м. відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , втрачено з моменту припинення права власності ОСОБА_2 , на спірну квартиру, а саме: з 15.04.2021.
Фактичне проживання відповідачів у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 створює для позивача перешкоди у користуванні своєю власністю, що підтверджується матеріалами ХРУП № 2 ГУ НП в Харківській області за фактом заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 , який є чоловіком доньки позивача пояснив, що ОСОБА_1 брала участь у торгах по придбанню квартири. Він за її проханням їздив з нею дивитися цю квартиру. Їм погрожував якийсь громадянин, який казав, що то його квартира.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплені основні принципи непорушності права власності, які означають право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до статті 155 Житлового кодексу Української РСР, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
У відповідності до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, усуненням перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 особами, що втратили право користування житловою квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та на праві власності належить ОСОБА_1 .
Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із належної ОСОБА_1 квартири на праві власності.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн. в рівних частках, тобто по 454,00 грн. з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються судом:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 .
Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ;
ОСОБА_3 , РОНКПП невідомий, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 .
Суддя: В.О. Афанасьєв