Справа №613/2097/23 Провадження № 2/613/181/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2024 року м. Богодухів

Богодухівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Харченка С.М., за участю секретаря судового засідання Мізяк М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Богодухові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Богодухівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачів - адвокат Чорненький В.М. звернувся до Богодухівського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Богодухівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, у якій просить: зобов`язати матір дитини - ОСОБА_3 , не чинити перешкоди батьку дитини - ОСОБА_1 та бабусі дитини ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначити такі способи участі ОСОБА_1 , у спілкуванні та вихованні з його сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наступним графіком побачень: якщо батько та син перебувають на території однієї країни: щопонеділка і щочетверга з 15:00 до 20:00 години; протягом других та четвертих за чергою двох вихідних днів місяця, а саме з п`ятниці 19:00 години до неділі 19:00 години щомісячно, за місцем проживання батька; день народження одного з батьків, що проживає окремо, бабусі по лінії батька, а саме кожного року з 18:00 до 21:00 години, якщо вказана дата припадає на будній день, та з 10:00 до 21:00 години у вихідний чи святковий день; день народження дитини у непарні роки з 18:00 до 21:00 години, якщо вказана дата припадає на будній день, та з 10:00 до 21:00 години у вихідний чи святковий день; кожне офіційне Державне свято та вихідний по непарних роках з 10:00 до 21:00 години; половина літніх канікул з можливістю виїзду для відпочинку та оздоровлення на території України та за кордон у встановлений законом спосіб; зимові канікули у непарні роки з можливістю виїзду для відпочинку та оздоровлення на території України за кордон у встановлений законом спосіб; у будь-який інший день (період) року за бажанням дитини та за домовленістю з матір`ю; необмежене спілкування батька з дитиною особисто, у вільний час дитини, засобами телефонного, електронного та іншого способу зв`язку, шляхом аудіо-, відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків та програм «Viber», «WhatsApp», «Теlegram», «Signal», «Messenger», «Zооm», «Skyре», та інших, а також телефонного зв`язку мобільних операторів. Якщо син знаходиться на території іншої країни ніж батько: необмежене спілкування батька з сином особисто, у вільний час дитини, засобами телефонного, електронного та іншого способу зв`язку, шляхом аудіо-, відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків та програм «Viber», «WhatsApp», «Теlegram», «Signal», «Messenger», «Zооm», «Skyре», та інших, а також телефонного зв`язку мобільних операторів. Визначити такі способи участі ОСОБА_2 , у спілкуванні та вихованні з її онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без обмежень за територіальністю, за наступним графіком побачень: щопонеділка і щочетверга з 15:00 до 20:00 години; протягом других та четвертих за чергою двох вихідних днів місяця, а саме з п`ятниці 19:00 години до неділі 19:00 години щомісячно, за місцем проживання бабусі; день народження одного з батьків, що проживає окремо, бабусі по лінії батька, а саме кожного року з 18:00 до 21:00 години, якщо вказана дата припадає на будній день, та з 10:00 до 21:00 години у вихідний чи святковий день; день народження дитини у непарні роки з 18:00 до 21:00 години, якщо вказана дата припадає на будній день, та з 10:00 до 21:00 години у вихідний чи святковий день; кожне офіційне Державне свято та вихідний по непарних роках з 10:00 до 21:00 години; половина літніх канікул з можливістю виїзду для відпочинку та оздоровлення на території України та за кордон у встановлений законом спосіб; зимові канікули у непарні роки з можливістю виїзду для відпочинку та оздоровлення на території України за кордон у встановлений законом спосіб; у будь-який інший день (період) року за бажанням дитини та за домовленістю з матір`ю; необмежене спілкування бабусі з онуком особисто, у вільний час дитини, засобами телефонного, електронного та іншого способу зв`язку, шляхом аудіо-, відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків та програм «Viber», «WhatsApp», «Теlegram», «Signal», «Messenger», «Zооm», «Skyре» та інших, а також телефонного зв`язку мобільних операторів. Дозволити позивачам, у разі перебування їх на території однієї країни, визначати самостійно між собою черговість побачень з дитиною за встановленим графіком, у тому числі спільно, чи окремо, час, дату та місце побачення. Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод щодо надання позивачами дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матеріальних цінностей, а саме подарунків (одягу, взуття, іграшок,тощо), грошових коштів, продуктів харчування.

Свої вимоги мотивує тим, що 17.02.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який був зареєстрований Богодухівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №10. 21.04.2018 року, у вище вказаному шлюбі, народився спільний син подружжя ОСОБА_4 , свідоцтво про народження Серії НОМЕР_1 . 21.04.2020 року рішенням Богодухівського районного суду Харківської області у справі №613/23/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Питання про те, з ким із подружжя буде проживати малолітній ОСОБА_4 та яка участь у забезпеченні умов його життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, умови здійснення ним права на особисте виховання дітей судом не вирішувалось, письмового договору між подружжям не укладалось. За усною домовленістю між подружжям, ОСОБА_1 без перешкод у спілкуванні та вихованні свого сина ОСОБА_4 активно брав участь у вихованні останнього до дати виїзду за кордон, а саме до 07.05.2022 року. 24.02.2022 року Указом Президента України №64/2022 введено в Україні воєнний стан. 05.03.2022 року ОСОБА_1 добровільно за призовом по мобілізації став на захист суверенітету, незалежності і цілісності кордонів України, та з 17.03.2022 року проходить військову службу у військову частині НОМЕР_2 по даний час. 07.05.2022 року за проханням ОСОБА_1 , з метою збереження життя та здоров`я сину ОСОБА_4 , колишній дружині ОСОБА_3 , а також дитині останньої, котру також він виховує, останні разом з його матір`ю ОСОБА_2 , виїхали до Республіки Польща, де по даний час проживають. Слід наголосити, що ОСОБА_3 та їх спільний син, зареєстровані по даний час за однією адресою з ОСОБА_1 , з метою забезпечення ОСОБА_4 житлом. Також, бабуся ОСОБА_4 ОСОБА_2 постійно приймала участь у вихованні та спілкуванні із своїм онуком, матеріально його підтримувала, як на території України, так і на території Польща. ОСОБА_1 , також матеріально підтримував свого сина, як особисто, так і через свою матір ОСОБА_2 на території Польщі. Спілкування відбувалось за допомогою електронних засобів зв`язку (телефон, месенджери, програми, тощо). З квітня 2023 року з невідомих причин, без пояснень, відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 почали погіршуватись, та потім з серпня 2023 року ОСОБА_3 взагалі заборонила у спілкуванні та вихованні онука, сина ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Також, ОСОБА_3 почала перешкоджати у наданні матеріальної підтримки дитині. Вказані дії ОСОБА_3 є протиправними, чим порушують права дитини та ОСОБА_1 як батька, ОСОБА_2 як бабусі.

Представником відповідача - адвокатом Середа А.П. надано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позовної заяви, з посиланням на те, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що має місце з 24.02.2022 року, з метою збереження життя та здоров`я спільного сина, відповідач була змушена виїхати за межі України до Республіки Польща, де зі спільним сином проживає і наразі. На думку сторони відповідача, перебування спільного сина за межами території України, в силу постійних повітряних тривог та обстрілів, є абсолютно доречним та необхідним. Також, відповідач та її представник зазначають на неодноразові факти вчинення протиправної поведінки (образи, погрози, приниження, цькування) з боку позивача, в зв`язку з чим відповідач змушена була звертатися до поліції. При цьому, відповідач ніколи не чинила перешкоди позивачу у спілкуванні із сином, розуміючи, що дитині необхідно спілкуватися як з матір`ю, так і з батьком, для її повноцінного розвитку, як і не чинила перешкод у спілкуванні з дитиною і іншим родичам позивача. Крім того, відповідач зазначає, що позивачами не надано жодного доказу на вчинення відповідачем таких перешкод, як і не надано доказів на підтвердження вчинення перешкод відповідачу в наданні матеріальної підтримки сину. При цьому, відповідач зазначає на відсутність у дитини мобільного телефону та номеру, що на її думку робить неможливим виконання вимоги щодо спілкування дитини у її вільний час засобами телефонного, електронного та іншого способу зв`язку. Отже, на думку сторони відповідача позивачі жодним чином не довели факт вчинення відповідачем будь-яких перешкод у вихованні та спілкуванні із ОСОБА_4 , в зв`язку з чим на їх думку у задоволенні позову слід відмовити.

Представником позивачів адвокатом Чорненьким В.М. було надано відповідь на відзив, відповідно до змісту якого, після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за усною домовленістю, ОСОБА_1 без перешкод у спілкуванні та вихованні свого сина ОСОБА_4 активно брав участь у вихованні останнього до дати виїзду за кордон, а саме до 07.05.2022 року. Також зазначає, що ОСОБА_1 не заперечується факт окремого проживання із ним відповідача та їх спільного сина. Крім того, як зазначає сторона позивача, у позові взагалі не ставиться вимога повернення дитини на територію України. Мета збереження життя та здоров`я сина та онука є пріоритетом позивачів. На посилання відповідача у відзиві щодо образ, погроз, приниження та цькування, після розірвання їх шлюбу, тобто з 21.04.2020 року, позивачі та їх представник зазначають, що в період часу з 21.04.2020 року по листопад 2023 року відповідач взагалі не зверталася ні щодо утримання дитини, ні щодо ймовірного домашнього насильства над нею, кінцевих рішень за її зверненнями відповідними органами не прийнято, позивачі не ухиляються від участі в утриманні та вихованні дитини, а навпаки у зв`язку із цим звернулись з позовною заявою. 05.03.2022 року ОСОБА_1 добровільно за призовом по мобілізації став на захист суверенітету, незалежності і цілісності кордонів України, та з 17.03.2022 року проходить військову службу і по даний час, на службі характеризується виключно з позитивного боку та на теперішній час у кожну хвилину може втратити можливість бачити своїх дітей та рідних. Однією з позовних вимог позивачів є зобов`язання відповідача не чинити перешкод щодо надання позивачами дитині - ОСОБА_4 матеріальних цінностей, а саме подарунків (одягу, взуття, іграшок, тощо), грошових коштів, продуктів харчування, тощо. Таким чином, як зазначено у відповіді на відзив, позивачами забезпечується вимога щодо можливості спілкування з дитиною засобами телефонного, електронного та іншого способу зв`язку, шляхом аудіо-, відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків та програм «Viber», «WhatsApp», «Telegram», «Signal», «Messenger», «Zoom», «Skype» та інших, а також телефонного зв`язку мобільних операторів, шляхом придбання як і засобів зв`язку так і оплати послуг мобільних, інтернет операторів. Спілкування ОСОБА_1 з його сином залежить від різних факторів технічних можливостей у зв`язку із виконанням бойових завдань, однак це позбавляє його права виходити на «безпечний» зв`язок з дитиною за допомогою, наприклад, з`єднань через мережу інтернет, що забезпечується платформою супутникового інтернету компанії SpaceX-Starlink. В зв`язку з викладеним сторона позивача просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Також, представником відповідача були подані заперечення на позовну заяву, відповідно до змісту яких стороною відповідача зазначено, що у відповіді на відзив позивачі дійшли помилкового висновку, що відповідач частково визнає позовні вимоги. Таке твердження не відповідає дійсності, адже в відзиві відповідач зазначила, що проти позову вона заперечує та просить відмовити в його задоволенні. Також зауважує на подання стороною позивача доказів, долучених до відзиву, поза межами строку їх подання та без обґрунтування поважності пропуску строку, в зв`язку з чим, на їх думку, є всі підстави їх не приймати. На думку сторони відповідача, доводи позивачів у відповіді на відзив є такими, що не спростовують змісту відзиву, тому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви.

Ухвалою суду від 18 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 14 лютого 2024 року в задоволенні заяви представника відповідача про зупинення провадження у справі та клопотання представника позивачів від 29.01.2024 року про долучення доказів відмовлено. Витребувано з Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області інформацію про те чи були звернення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої АДРЕСА_1 до Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області з приводу здійснення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 перешкод у спілкуванні або вихованні ОСОБА_4 у період з 01.04.2023 року по 02.12.2023 року. Викликано в судове засідання свідка ОСОБА_5 , проживаючу АДРЕСА_1 . Підготовче провадження в справі закрито. Призначено справу до судового розгляду на 12 березня 2024 року на 10 год. 00 хв. в приміщенні суду за адресою: м.Богодухів, пл.Незалежності, 17.

Допитані в судовому засіданні 12.03.2024 року учасники справи пояснили наступне.

Позивач ОСОБА_1 заяву підтримав повністю, при цьому уточнив, що відповідач не дає можливості йому бачитися із сином. Останній раз, в квітні 2024 року, спілкувався із сином близько 3 хв. Бачитися із сином не має змоги взагалі. Також відповідач не дає можливості додзвонитися до сина, надавати йому допомогу. Зазначив, що він не має змоги передати дитині ні речі, ні кошти. Син на даний час проживає в Польщі разом з матір`ю та він хоче мати змогу бачитися з ним хоча за допомогою інтернет-зв`язку.

Представник позивачів зазначив, що повністю підтримує заявлені позивачами вимоги, уточнив, що відповідач чинить перешкоди батькові та бабусі у спілкуванні з дитиною.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що заперечує проти заявленого позову, уточнила, що стороною позивача не надано жодних доказів перешкоджання у спілкуванні з дитиною.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона є дружиною позивача ОСОБА_1 . При цьому зазначила, що останній раз її чоловік мав змогу поспілкуватися з сином ОСОБА_4 у квітні місяці цього року, даний телефонний зв`язок тривав близько 3 хвилин, більше спілкування не було. Після цього відповідач перестала дозволяти сину спілкуватися з батьком та бабусею. Зазначила, що вони перевізниками на адресу бабусі відправляли посилки. Дитина в Польщі зараз відвідує дитячий садочок, але бабусі з ним бачитися не дозволяють, оскільки заборонила мати. Позивач ОСОБА_1 в переписці з відповідачем просить дати йому можливість побачити дитину, проте відповідач на ці прохання не реагує, на контакт не йде, побачити дитину не дає. Відповідач до вказаних подій постійно приймав участь у житті обох дітей, як спільної, так і дитини відповідачки від іншого чоловіка. Зазначила, що відповідач повідомила дитині, що бабуся повернулася в Україну, хоча вона живе в Польщі. Підтвердила, що відповідач перешкоджає позивачу у можливості спілкування з сином за допомогою зв`язку. Бабуся також не має можливості поспілкуватися з онуком, тому як відповідач не йде на контакт.

19 червня 2024 року сторони, їх представники та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Представник позивачів надав заяву, за змістом якої позивачі не мають змоги бути присутніми під час розгляду вказаної справи, враховуючи викладене просить суд провести засідання, яке призначено на 19.06.2024 року без присутності позивачів та їх представника.

Представник відповідача надала заперечення, відповідно до змісту яких представник відповідача просить суд провести судове засідання, призначене на 19.06.2024 року без участі відповідача та її представника, ухвалити рішення по суті спору на судовому засіданні, що призначене на 10-00 19.06.2024 року без участі відповідача та її представника.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву, відповідно до змісту якої просить справу розглядати за її відсутності, при цьому уточнила, що стосовно позовних вимог покладається на розсуд суду та просить врахувати висновок щодо розв`язання спору стосовно виховання та спілкування ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилася дитина син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно копії рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 21 квітня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 матір».ю ОСОБА_1 є ОСОБА_6 , тим самим остання є бабусею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно копії довідки Управління «ЦНАП» Богодухівської міської ради №4328 від 29 листопада 2023 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , також за зазначеною адресою зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Фактичним місцем проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до від`їзду до Республіки Польща, а саме у період з 15.06.2020 року по 23.02.2022 року, згідно копії довідки Гутянського старостинського округу Богодухівської міської ради №1082 від 20 жовтня 2023 року значилося АДРЕСА_2

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, що має місце з 24.02.2022 року, з метою збереження життя та здоров`я спільного сина, відповідач змушена була виїхати за межі України до Республіки Польща, де відповідач зі спільним сином проживає і наразі.

Батько дитини ОСОБА_1 , згідно копії довідки в/чА1302 №14588 від 17 листопада 2023 року, перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_3 з 17.03.2023 року по теперішній час.

Позивачі у позові вказують, що ОСОБА_1 за усною домовленістю, без перешкод у спілкуванні та вихованні свого сина ОСОБА_4 активно брав участь у вихованні останнього до дати виїзду за кордон, а саме до 07.05.2022 року. 07.05.2022 року, з метою збереження життя та здоров`я сину ОСОБА_4 , колишній дружині ОСОБА_3 та дитині останньої, які ОСОБА_1 також виховував, останні разом з його матір`ю ОСОБА_2 , виїхали до Республіки Польща, де проживають і на даний час. Також зазначають, що бабуся ОСОБА_4 ОСОБА_2 постійно приймала участь у вихованні та спілкуванні із своїм онуком, матеріально його підтримувала, як на території України, так і на території Польщі. ОСОБА_1 , зазначає що він також матеріально підтримував свого сина, як особисто, так і через свою матір ОСОБА_2 на території Польщі. Спілкування між ними відбувалось за допомогою електронних засобів зв`язку (телефон, месенджери, інші програми). З квітня 2023 року з невідомих причин, без пояснень, відносини між ОСОБА_3 та позивачами почали погіршуватися та потім з серпня 2023 року ОСОБА_3 взагалі заборонила у спілкуванні та вихованні онука, сина з позивачами. Також, як зазначає ОСОБА_1 , відповідач почала перешкоджати у наданні матеріальної підтримки дитині.

Зазначене вище свідчить про те, що наразі між позивачами та відповідачем не досягнуто домовленості щодо способів участі батька та бабусі у вихованні та спілкуванні з сином, онуком у зв`язку з чим позивачі звернулися із даним позовом до суду.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

У статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, передбачено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

У статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (ч. 8 ст.7 СК України, ст.11Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачиться на шкоду інтересам дитини.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статей 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, а інший не має права перешкоджати йому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Отже, із системного тлумачення частини 1 статті 3 Конвенції «Про права дитини», ст. ст.7,141,159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини.

У частинах першій та другій статті 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Судом на підставі змісту довідки квартальної встановлено, що ОСОБА_1 від попереднього шлюбу з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , має на вихованні спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 веде здоровий спосіб життя, є ввічливою, працьовитою, тактовною людиною, яка вміє знаходити компроміси, а також люблячим та відповідальним батьком, який бере участь у вихованні дітей, цікавиться їхнім життям та задовільняє матеріальні потреби.

Щодо посилання сторони відповідача на вчинення з боку позивача ОСОБА_1 протиправної поведінки, слід зазначити, що вказані факти не знайшли підтвердження в судовому засіданні та не підтверджені належними та допустимими доказами. Надані стороною позивача копії заяви до Богодухівського РВП та скарги до Богодухівського районного суду Харківської області, як і сам факт внесення відомостей да заявою ОСОБА_3 до ЄРДР, в розумінні ст.62 Конституції України, не є доказом на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.216-1 КК України, як зазначено у заяві та скарзі відповідача.

Згідно копії постанови про закриття кримінального провадження від 10 лютого 2024 року, кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ст.126-1 К України, внесене до ЄРДР за №0000765 від 29.12.2023 закрито, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Щодо наданої стороною позивача копії постанови Богодухівського районного суду від 20 січня 2014 року, за якою ОСОБА_1 було визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (подія мала місце 26.12.2013 року, заявником у справі була мати ОСОБА_1 ), суд зазначає, що дана подія не стосується обставин даної цивільної справи, оскільки вказані події мали місце 10 років тому, ще до укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому на теперішній час, даний факт на думку суду не може бути розцінений судом, навіть як обставина, що негативно характеризує ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом

За приписами ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи неінакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України)

Згідно зі змістом ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

За частиною3ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписами частин 1,5,6 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання./

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, на думку суду, стороною відповідача, не було надано належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а обставини, на які посилаються ОСОБА_3 та її представник, не є достатніми для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 фактів протиправної поведінки ні до відповідача ні до їх спільної дитини, що могло б свідчити про те, що таке спілкування батька з дитиною буде перешкоджати нормальному розвитку дитини та негативно впливати на її емоційний стан.

Відповідно до ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до висновку щодо розв`язання спору стосовно усунення перешкод у спілкуванні громадянина ОСОБА_1 та вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 (№02-23/1844 від 22 березеня 2024 року), вирішено доцільним визначити способи участі громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за допомогою мобільних застосунків та програм «Viber», «WhatsApp», «Теlegram», «Signal», «Messenger», «Zооm», «Skyре» та інших, а також телефонного зв`язку мобільних операторів.

При цьому слід зазначити, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що має місце з 24.02.2022 року, з метою збереження життя та здоров`я спільного сина, відповідач була змушена виїхати за межі України до Республіки Польща, де зі спільним сином проживає і наразі.

Як вбачається зі змісту відповіді на відзив, наданої стороною позивача, на даний час (у період перебування дитини на території іншої країни) позивачами не ставиться вимога повернення дитини на територію України, оскільки мета збереження життя та здоров`я сина, внука є для них пріоритетом.

Європейський суд з прав людини в п.47 та 50 рішення «Савіни проти України» від 18.12.2008 року, зазначає «Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, № 307-B)…. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги).

Між інтересами дитини та інтересами батьків (у цьому випадку інтересами батька) повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden) від 27.11.1992 р., статус рішення - остаточне), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами дорослих. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen. v. Norway) від 07.08.1996 року, статус рішення - остаточне).

Сам факт перебування дитини разом з матір`ю на території Республіки Польща стороною позивачів не заперечується та на даний час саме матір несе повну відповідальність за безпеку дитини. Таким чином, виїхавши до Республіки Польща разом з дитиною, мати вживає всіх необхідних заходів для забезпечення інтересів своєї дитини, аби вона перебувала та зростала в безпеці.

Виходячи із особливого характеру обставин справи: складної безпекової ситуації, викликаної збройною агресією російської федерації проти України, постійні обстріли території Харківської області, вимушений виїзд відповідача з дитиною за кордон, на думку суду, унеможливлюють на теперішній час виконання рішення в частині особистих побачень ОСОБА_1 із сином, при цьому такі обставини є винятковими, а отже в частині задоволення позовних вимог про встановлення графіку особистих побачень (п.1,2 позовних вимог) слід відмовити.

Однак, суд не вбачає перешкод для необмеженого спілкування ОСОБА_1 із сином засобами телефонного, поштового та електронного засобу зв`язку, а отже в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

В частині визначення способів участі ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком та його вихованні суд зазначає наступне.

Висновок щодо розв`язання спору стосовно усунення перешкод у спілкуванні громадянки ОСОБА_2 Органом опіки та піклування Богодухівської міської ради Харківської області суду надано не було.

При цьому слід зазначити, що відповідно до положень ст.257 Сімейного кодексу України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Згідно ст.263 Сімейного кодексу України спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_2 на даний час проживає за кордоном, та суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту здійснення відповідачем перешкод у спілкуванні позивача - ОСОБА_2 з дитиною та її вихованні.

У преамбулі Конвенції ООН про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991 року, визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України(далі -СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Позивач - ОСОБА_2 , будучи бабусею вказаної дитини, прагне спілкування із нею, оскільки участь у вихованні та розвитку останнього є її правом.

Отже, на підставі всього вищевикладеного, звертаючи увагу на те, що судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що спілкування бабусі з дитиною засобами зв"язку буде перешкоджати її нормальному розвитку, оскільки діти для повного і гармонійного розвитку їх особистості потребують любові і розуміння, враховуючи вік дитини, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають також частковому задоволенню, а саме в частині необмеженого спілкування ОСОБА_2 з онуком засобами телефонного, поштового та електронного засобу зв`язку.

Отже, установивши характер спірних правовідносин, обставини справи, наявні у справі докази, доводи сторін, враховуючи рівність прав батьків на участь у вихованні дитини, право бабусі у спілкуванні з онуком та виходячи з інтересів дитини, а також беручи до уваги ситуацію в країні, зумовлену запровадженням воєнного стану, а також збройним нападом на Україну, суд дійшов висновку про доцільність встановлення способу та порядку участі ОСОБА_1 у вихованні сина, ОСОБА_2 у вихованні онука, шляхом необмеженого спілкування з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 засобами телефонного, поштового та електронного засобу зв`язку.

Суд вважає, що на даний час саме такий спосіб участі батька та бабусі у вихованні дитини та спілкуванні з нею у повній мірі відповідатиме інтересам як батьків та бабусі, так і дитини, а також є достатнім для забезпечення участі позивачів у процесі виховання дитини.

Разом з тим, суд зауважує, що з урахуванням змін щодо місця проживання неповнолітнього сина, а також у разі зміни безпекової ситуації в Україні, що стала причиною виїзду дитини за межі території країни, беручи до уваги розвиток та потреби дитини, сторони по справі, не позбавлені права в майбутньому змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини.

Керуючись ст.141, ч.2 ст.247, ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Богодухівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні - задовольнити частково.

Визначити порядок участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , шляхом необмеженого спілкування ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , особисто засобами телефонного, поштового та електронного засобу зв`язку.

Визначити порядок участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , шляхом необмеженого спілкування ОСОБА_2 з онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , особисто засобами телефонного, поштового та електронного засобу зв`язку.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя