УХВАЛА

18 червня 2024 року

м. Київ

справа № 357/10057/23

провадження № 61-8142ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Капустіна Віталія Володимировича на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Білоцерківський відділ державної виконавчої служби в Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Тетяна Володимирівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 644, виданий 25 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. (далі - ПН КМНО Антипова Т. В.) про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 560 684,88 грн.

Вказував, що на виконанні в державного виконавця Білоцерківського відділу державної виконавчої служби в Білоцерківському районі Левенець Є. С. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису № 644, винесеного 25 березня 2016 року ПН КМНО Антиповою Т. В. про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 560 684,88 грн.

Вважав, що виконавчий напис не підлягає виконанню з таких підстав.

29 липня 2015 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав йому 560 684,88 грн, що еквівалентно 25 440,00 дол. США, з терміном повернення до 29 вересня 2015 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язання за договором позики 29 липня

2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який виступив його майновим поручителем, було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , заставна вартість предмета іпотеки склала 560 684,88 грн.

Через неповернення позичених коштів, ОСОБА_2 звернувся до ПН КМНО Антипової Т. В. , яка 25 березня 2016 року вчинила виконавчий напис про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 560 684,88 грн. За цим виконавчим написом відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, яке є незавершеним.

19 липня 2016 року рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області в справі № 381/1923/16-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням встановлено, що на день його ухвалення інфляційне збільшення суми боргу становить 117 346,01 грн, а

3 % річних - 17 590,75 грн, всього - 134 936,76 грн.

24 липня 2017 року ОСОБА_5 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , продала квартиру за ціною 196 209,10 грн.

14 серпня 2018 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області в справі № 357/9281/17 частково задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики

від 29 липня 2015 року в розмірі 134 936,76 грн, що складається з 117 346,01 грн інфляційного збільшення суми боргу та 17 590,75 грн 3 % річних. Вказане рішення суду набрало законної сили 17 жовтня 2018 року.

За таких обставин, його обов`язок зі сплати основної суми боргу в розмірі

560 684,88 грн виконано повністю, а наявність на примусовому виконанні виконавчого напису № 644 від 25 березня 2016 року призводить до подвійної сплати боргу.

14 листопада 2023 року заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду

від 29 квітня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

28 травня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Капустін В. В. засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року, в якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, з огляду на таке.

Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє в відкритті касаційного провадження в справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову в відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

У силу вказаної імперативної норми процесуального права повторне касаційне оскарження судового рішення однією і тією ж особою заборонено, а тому в відкритті касаційного провадження всправі необхідно відмовити.

Таке процесуальне обмеження, передбачене пунктом 3 частини другої

статті 394 ЦПК України щодо повторної подачі касаційної скарги після відмови в відкритті касаційного провадження на те саме судове рішення, є загальним для всіх суб`єктів, що узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а тому не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З інформації Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що

28 травня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Педченко Р. Г. через систему «Електронний суд» звертався до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року.

31 травня 2024 року ухвалою Верховного Суду відмовлено в відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката

Педченка Р. Г.на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 29 квітня 2024 року.

Касаційний суд виснував, що касаційна скарга подана на судові рішення в малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Отже, відсутні правові підстави для повторного розгляду поданої

представником ОСОБА_1 - адвокатом Педченком Р. Г. касаційної скарги на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 14 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 29 квітня 2024 року.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції відповідно до норм чинного ЦПК України не наділений повноваженнями щодо перегляду касаційних скарг на судове рішення, коли є ухвала про відмову в відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

ЦПК України не передбачає інституту повторного перегляду судових рішень після їх розгляду в касаційному порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з позицією ЄСПЛ, висловленою в рішенні від 21 лютого 1975 року в справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення ЄСПЛ від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», заява

№ 28249/95).

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення у справі «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада

2004 року, заява № 41984/98, § 53).

В ухвалах від 03 травня 2024 року всправі № 725/3905/22(провадження

№ 61-6473ск24), від 15 травня2024 року всправі №761/34438/20(провадження

№ 61-6927ск24), від 21 березня 2024 року всправі № 183/9091/21 (провадження

№ 61-6658ск24) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду також виснував про відсутність правових підстав для відкриття провадження в справі з огляду на те, що повторне подання касаційної скарги після відмови в відкритті касаційного провадження на те саме судове рішення не передбачено.

Керуючись статтею 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити в відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Капустіна Віталія Володимировича на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Тетяна Володимирівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

Є. В. Петров

В. В. Пророк