Номер провадження: 22-ц/813/3022/24
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Одеська товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

встановив:

У липні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому, просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 149/2000 від 27 травня 2000 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що 27 травня 2000 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 купили квартиру у рівних частинах, що складає 13/100 частини, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір купівлі - продажу нерухомого майна було укладено у письмовій формі та зареєстровано на Одеській товарній біржі у «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», реєстраційний № 149/2000. 27 червня 2000 року Одеське міське бюро технічної інвентаризації на підставі вказаного договору зареєструвало право приватної власності на квартиру, за ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , покупці фактично вступили у право власності.

Втім, через те, що місцезнаходження ОСОБА_3 невідомо, посвідчити вказаний договір нотаріально неможливо.

При цьому, позивач зазначає, що у межах справи №947/28168/22, яка перебуває в провадженні Київського районного суду м. Одеси за його позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , сторона відповідача, зокрема, ОСОБА_9 заперечує його право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , посилаючись на те, що договір купівлі продажу нерухомого майна №149/2000 від 27 травня 2000 року є недійсним, оскільки нотаріально не посвідчений.

Вказане стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 149/2000 від 27 травня 2000 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у цій справі, звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, зокрема щодо незалучення її до участі у цій справі, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яким скаржниця вважає вирішено питання про її права та інтереси щодо вказаної вище нерухомості, при цьому зазначає, що поза увагою суду залишилось те, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження права власності позивача на 1/3 частину житлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а договір купівлі-продажу від 27 травня 2000 року, на момент його укладення відповідно до діючих норм законодавства, є недійсним.

У поданому відзиві на вказану вище апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 посилаючись на законність рішення суду першої інстанції, безпідставність і необґрунтованість доводів скаржниці ОСОБА_1 , оскільки остання не має жодного відношення до договору купівлі-продажу від 27 травня 2000 року, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду від 09 жовтня 2023 року без змін.

У судовому засіданні представник скаржниці адвокат - Батуріна Г.О. підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача адвокат - Дідик С.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 як особи, яка не брала участі у справі, посилаючись на те, що ухвалюючи у справі рішення, яке оскаржується останньою суд не вирішував жодних питань стосовно її прав та інтересів, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи до судового засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи за вказаною апеляційною скаргою ОСОБА_1 , що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржниці, представника позивача за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Статтею 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) вказав, що "аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків".

Отже частиною першої статті 352 ЦПК України визначено коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №504/2457/15-ц (провадження №14-726цс19).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі №668/17285/13-ц (провадження №61-41547сво18).

У рішенні від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що "право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду. Попри те, що остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції належить Суду, він не повинен підміняти оцінку, зроблену національними органами, будь-якою іншою оцінкою того, що має бути найкращою стратегією у цій сфері. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (рішення у справі "Кордова проти Італії" (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, ECHR 2003-I, рішення від 21 вересня 1994 року у справі "Фаєд проти Сполученого Королівства" (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A №294-B).

Так, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено, визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 149/2000 від 27 травня 2000 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Як убачається з матеріалів справи, 27 травня 2000 року у місті Одесі між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 149/2000, за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 купили квартиру у равних частинах, що складає 13/100 частини, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний договір купівлі - продажу нерухомого майна було укладено у письмовій формі та зареєстровано на Одеській товарній біржі у «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», реєстраційний № 149/2000.

27 червня 2000 року Одеське міське бюро технічної інвентаризації на підставі договору купівлі-продажу № 149/2000 від 27 травня 2000 року зареєструвало право приватної власності на квартиру, за ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 5 вказаного вище договору купівлі-продажу нерухомого майна №149/2000, квартиру було продано за 5 540 грн, які отримані Продавцем до підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна, тому вона належить новим власникам: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 .

Предметом позову ОСОБА_2 є визнання вказаного вище договору дійсним, з підстав неможливості його нотаріального посвідчення, у зв`язку із відсутністю інформації про місцезнаходження ОСОБА_3 .

Відповідно до правових висновків Верховного Суду викладених у постанові від 13 лютого 2019 року у справі №389/122/16ц (провадження №61-12634св18) предметом доказування у позові про визнання судом угоди дійсною є факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.

ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у цій справі, посилається на вирішення судом першої інстанції питання про її права, свободи та інтереси, як власника квартири, договір купівлі-продажу якої було визнано дійсним у цій справі, проте обґрунтування апеляційної скарги не містить доводів про те, в якій частині судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про права, інтереси та (або) обов`язки скаржниці, та про які саме. Не встановлюються такі обставини апеляційним судом при дослідженні тексту оскаржуваного рішення, що виключає матеріальний чи процесуальний вплив на права скаржниці.

Тож, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки скаржниці, а мотивувальна частина рішення не містить висновків суду про права та обов`язки ОСОБА_1 , так само як і резолютивна частина цього рішення суду прямо про них не вказує.

Отже доводи апеляційної скарги щодо порушення оскаржуваним рішенням суду прав скаржниці є необґрунтованими.

За встановлених у справі обставин, ураховуючи, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не було вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки скаржниці, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1ст. 362 ЦПК України.

Іншим доводам апеляційної скарги апеляційний суд не надає правової оцінки, з огляду на встановлення обставин, що є підставою для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку про закриття апеляційного провадження з вказаних вище підстав.

Керуючись ст.ст.367, 374,377 381-384 ЦПК України

ухвалив:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Одеська товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 03 червня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова