Справа № 465/3895/22 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю. М.
Провадження № 22-ц/811/3187/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2023 року в складі судді Ванівського О.М. у справі за позовом ОСОБА_4 до Акціонерного товариства «Кредобанк» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, -

встановив:

У липні 2022 року позивач ОСОБА_4 , позовну заяву в інтересах якого подано адвокатом Медвідь В.О., звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «Кредобанк» про стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 12.07.2010 між позивачем та відповідачем укладено Договір № 2630/03/3455280 банківського вкладу «Стандарт» (далі Договір № 2630/03/3455280), відповідно до п. 1 якого Банк відкриває клієнту рахунок на 1 місяць до 12.08.2010.

Згідно із п. 2 Договору № 2630/03/3455280, вкладник вносить (перераховує) на вкладний рахунок кошти в сумі 6000,00 Євро. Згідно із п. 4 Договору, розмір процентів, які нараховуються на суму Вкладу, становить 1,5 %. Факт внесення грошових коштів за Договором за № 2630/03/3455280 банківського вкладу «Стандарт» від 12.07.2010 в сумі 6000,00 Євро підтверджується оригіналом квитанції за № 2814041 від 12.07.2010 (призначення платежу: залучення коштів на депозит, угода 2630/03/3455280), банківськими виписками із рахунку позивача та Договором № 2630/03/3455280 банківського вкладу «Стандарт» від 12.07.2010.

Також, 12.07.2010 між позивачем та відповідачем укладено Договір №2630/03/3455279 банківського вкладу «Стандарт» (далі Договір № 2630/03/3455279), відповідно до п. 1 якого Банк відкриває клієнту рахунок на 1 місяць до 12.08.2010. Згідно із п. 2 Договору № 2630/03/3455279, вкладник вносить (перераховує) на вкладний рахунок кошти в сумі 32310,22 доларів США. Згідно із п. 4 Договору, розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу, становить 4%. Факт внесення грошових коштів за Договором за № 2630/03/3455279 банківського вкладу «Стандарт» від 12.07.2010 в сумі 32310,22 доларів США підтверджується оригіналом квитанції за № 2814027 від 12.07.2010 (призначення платежу: залучення коштів на депозит, угода 2630/03/3455279), банківськими виписками із рахунку позивача та Договором № 2630/03/3455279 банківського вкладу «Стандарт» від 12.07.2010.

28.05.2019 ОСОБА_5 від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності від 28.05.2019 за № 369 звернувся до відповідача із письмовою заявою, в якій просив провести службове розслідування щодо відсутності грошових коштів на рахунках, як його так і його батьків. 12.07.2019 на адресу представника позивача ОСОБА_5 надійшов лист від відповідача за № 149/М-357/1, згідно якого вбачається те, що на підставі звернення АТ «Кредобанк» до правоохоронних органів з приводу зняття та привласнення коштів із депозитних рахунків, 29.01.2019 внесено відомості до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження № 0000134.

01.08.2019 та повторно 22.08.2019 представник позивача по довіреності ОСОБА_5 звернувся до відповідача із вимогою про повернення належних йому грошових коштів із депозитних договорів та рахунків разом із нарахованими відсотками.

16.06.2022 адвокат Медвідь В.О. отримав відповідь за № 63/М-198/1 від АТ «Кредобанк», згідно якої відповідач, посилаючись на розпочате досудове розслідування 0000134 від 29.01.2019, відмовив у поверненні позивачу його банківських вкладів до завершення даного досудового розслідування.

Враховуючи викладене, позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором №2630/03/3455280 банківськог овкладу «Стандарт» від 12.07.2010 року в розмірі 7080, 00 (сім тисяч вісімдесят) євро з яких: 6000,00 (шість тисяч) євро сума банківського вкладу та відсотки за вкладом в розмірі 1080, 00 (одна тисяча вісімдесят) євро. Стягнути з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором №2630/03/3455279 банківського вкладу «Стандарт» від 12.07.2010 в розмірі 47 818 (сорок сім тисяч вісімсот вісімнадцять) доларів 80 центів США, з яких: 32310,00 (тридцять дві тисячі триста десять) доларів США сума банківського вкладу та відсотки за вкладом в розмірі 15 508 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот вісім) доларів 80 центів США.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2023 року позов ОСОБА_4 до Акціонерного товариства «Кредобанк» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором №2630/03/3455280 банківського вкладу «Стандарт» від 12.07.2010 в розмірі 7080, 00 ( сім тисяч вісімдесят) євро з яких: 6000,00 (шість тисяч) євро сума банківського вкладу та відсотки за вкладом в розмірі 1080, 00 (одна тисяча вісімдесят) євро.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором №2630/03/3455279 банківського вкладу «Стандарт» від 12.07.2010 в розмірі 47 818 (сорок сім тисяч вісімсот вісімнадцять) доларів 80 центів США, з яких: 32 310,00 (тридцять дві тисячі триста десять) доларів США сума банківського вкладу та відсотки за вкладом в розмірі 15 508 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот вісім) доларів 80 центів США.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Кредобанк» судовий збір в розмірі 992, 40 грн. в користь держави.

Не погодужючись з рішенням, таке в апеляційному порядку оскаржив відповідач Акціонерне товариство «Кредобанк», вважає рішення не відповідає, як вимогам законності та обґрунтованості, так і загальновідомим усталеним правовим позиціям Верхвоного Суду щодо вирішення спорів про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, за відсутності доказів, як виникнення, так і припинення конкретних (реальних) вкладних правовідносин.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_4 жодного разу не звертався особисто до АТ «Кредобанк» із вимогами щодо повернення вкладів. Волевиявлення позивача щодо предмета спору безпосередньо ним у жоден спосіб не висловлено, адже позовна заява не підписана ним особисто, така підписана адвокатом. Окрім того, позивач жодного разу не з`явився в судові засідання, суд не отримав особистих його пояснень щодо предмета спору, обставини розміщення вкладу.

Наголошує, що при ухваленні рішення, суд не здійснив оцінку доказів за правилами, визначеними ч.ч.1-3 ст. 83 ЦПК України, суд уникнув всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідженя наявних у справі доказів, не оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окрема, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зазначає, що позивач насправді не вступав у договірні відносини банківського вкладу з Банком. При вирішенні спору, суд не встановив факт укладення відповідних договорів, не з`ясував, чи дійсно такі укладались, оскільки договори не були підписані ОСОБА_4 . Примірники договорів, наявні в позивача, ним підписані перед тим, як передати слідчому СУ ГУ НП у Львівській області, щоб створити видимість укладення договорів. За відсутності оригніалів (і навіть належним чином засвідчених копій) договорів банківського вкладу, квитанцій про внесення коштів, немає підстав для висновку про додержання письмової форми договорів банківського вкладу та стягнення коштів за такими договорами.

Звертає увагу суду на висновок експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України №14 від 21.04.2020, в якому серед іншого, експерт дійшов висновку, що виконавцем підписів у графі «Підпис платника» у заяві на переказ готівки №2814041 від 12.07.2010 на суму 6 000 Євро та виконавцем підписів у графі «Підпис платника» у заяві на переказ готівки №2814027 віл 12.07.2010 на суму 32 310,22 дол. США є не ОСОБА_4 , а інша особа.

Вважає, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи. Тобто, суд не сприяв у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод та інтересів АТ «Кредобанк», не вжив заходів щодо всебічного, повного і об`єктичного з`ясування обставин справи.

Додає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 83, 126 ЦПК України взяв до уваги докази, подані позивачем поза межами строків їх подання, зокрема це стосується виписки із руху коштів ОСОБА_4 . Окрім того, такі виписки не є належними доказами у справі у розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки вони не містять інформацію про предмет доказування, не є доказом укладення договорів банківського вкладу, не доводять факту внесення позивачем коштів на їх виконання. Відсутність належних розрахуноково-касових документів (а не підроблених), договорів, укладених (підписаних) ОСОБА_4 з АТ «Кредобанк», щодо яких заявлено позовні вимоги, виключає будь-які несприятливі наслідки для АТ «Кредобанк». Єдиний висновок, який відображається у виписках, можна зробити, це висновок про внесення так і повернення таких вкладів. Проте склад осіб, реально дотичних до цього, спосіб взаємодії між ними (розподіл ролей), їх мотиви та інші обставини підлягають встановленню в межах кримінального провадження.

Недоведення позивачем обставин (у тому числі щодо існування вкладних правовідносин як таких), якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, є окремою та самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача коштів, в тому числі додаткових вимог про стягнення з відповідача процентів на суми вкладів.

Окрім того, зазначає, що суд відмовив у задоволенні усіх поданих відповідачем клопотань, зокрема про залишення позову без розгляду, про об`єднання справ в одне провадження, про витребування письмових доказів, тощо.

Зауважує, що суд першої інстанції фактично повністю уникнув мотивування неприйняття до уваги питання про наявність ознак зловживання позивачем процесуальними та матеріальними правами, відтак дійшов безпідставного висновку про доведеність заявленого позову.

Також, вважає, що суд застосував нерелевантну практику Верховного Суду висловлену у постанові від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц, де предметом спору було визнання договору банківського вкладу нікчемним за позовом банку до клієнта; у постанові від 11.09.2019 у справі №591/16-ц, де обставини справи є абсолютно інші, ніж у розглядуваній справі (мова йшла про так звані «кримські вклади»); у постанові від 08.06.2021 у справі №662/397/15-ц, де обставини справи є також абсолютно інші ніж обставини у справі 465/3895/22.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2023 оку та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 висловив свої заперечення з приводу доводів апеляційної скарги. Зокрема вважає таку безпідставною, необгрунтованою та такою, що до задоволення не підлягає. Доводи, на які покликається апелянт грунтуються на припущеннях, які не підтверджені жодними письмовими доказами, а зводяться виключно до переоцінки тих доказів, надежну оцінку яким надав суд першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, зокрема встановив, як факт укладення договорів банківськго вкладу, внесення готівки та неотримання позивачем вкладу разом з нарахованими відсотками, внаслідок чого перед позивачем виникла заборгованість, яку відповідач не спростував.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Судом встановлено, що 12.07.2010 між ОСОБА_4 з однієї сторони та ПАТ «Кредобанк» з другої сторони, укладено договір № 2630/03/3455280 банківського вкладу «Стандарт» (далі Договір № 2630/03/3455280). Відповідно до п. 1 Договору №2630/03/3455280, Банк відкриває клієнту рахунок на 1 місяць до 12.08.2010. Згідно із п. 2 Договору № 2630/03/3455280, вкладник вносить (перераховує) на вкладний рахунок кошти в сумі 6000,00 Євро. Відповідно до п. 4 даного Договору, розмір процентів, які нараховуються на суму Вкладу, становить 1,5 %. Нараховані проценти виплачуються Вкладнику один раз на місяць готівкою через касу Банку, при чому перша виплата процентів відбувається після того, як кошти знаходилися на Вкладному рахунку не менше 1 календарного місяця. Пунктом 8 Договору за № Договору № 2630/03/3455280 передбачено, що якщо по закінченні строку розміщення коштів на Вкладному рахунку (п. 1 цього Договору) Клієнт не з`явився в Банк, вкладні правовідносини продовжується на той самий строк, на умовах процентних ставок Банку, які діють на день такого продовження (т. 1 а.с.6).

Факт внесення грошових коштів за договором за № 2630/03/3455280 банківського вкладу «Стандарт» від 12.07.2010 в сумі 6000,00 Євро підтверджується квитанцією за № 2814041 від 12.07.2010 (призначення платежу: залучення коштів на депозит, угода 2630/03/3455280), яка належним завірена, оригінал якої знаходиться у позивача та оглянутий судом першої інстанції (т. 1 а.с.7).

Також, факт внесення грошових коштів позивачем за умовами Договору 2630/03/3455280 банківського вкладу «Стандарт» від 12.07.2010 підтверджується випискою із руху коштів по рахунку ОСОБА_4 з 12.07.2010 по 25.08.2010, угода № 2630/03/3455280 на 1 арк.; випискою із руху коштів по рахунку ОСОБА_4 з 12.07.2010 року по 29.11.2011, угода № 2630/03/3455280 на 1 арк.; випискою із руху коштів по рахунку ОСОБА_4 з 12.07.2010 по 25.08.2010, угода № 2630/03/3455280 на 1 арк.; випискою із руху коштів по рахунку ОСОБА_4 з 21.08.2010 по 29.11.2011, угода № 2630/03/3455280 на 4 арк.; випискою із руху коштів по рахунку ОСОБА_4 з 21.08.2010 по 22.11.2018, угода № 2630/03/3455280 на 6 арк., які належним чином завірені відповідачем та долучені представником позивача 27.03.2023 до матеріалів справи (том 1 а.с.267-279).

Крім цього, судом встановлено, що 12.07.2010 між ОСОБА_4 з однієї сторони та ПАТ «Кредобанк» з другої сторони, укладено договір № 2630/03/3455279 банківського вкладу «Стандарт» (далі Договір № 2630/03/3455279). Відповідно до п. 1 Договору №2630/03/3455279, Банк відкриває клієнту рахунок на 1 місяць до 12.08.2010. Згідно із п. 2 Договору № 2630/03/3455279, вкладник вносить (перераховує) на вкладний рахунок кошти в сумі 32310,22 доларів США. Відповідно до п. 4 даного Договору, розмір процентів, які нараховуються на суму Вкладу, становить 4 %. Нараховані проценти виплачуються Вкладнику один раз на місяць готівкою через касу Банку при чому перша виплата процентів відбувається після того, як кошти знаходилися на Вкладному рахунку не менше 1 календарного місяця. Пунктом 8 Договору за № Договору № 2630/03/3455279 передбачено, що якщо по закінченні строку розміщення коштів на Вкладному рахунку (п. 1 цього Договору) Клієнт не з`явився в Банк, вкладні правовідносини продовжується на той самий строк, на умовах процентних ставок Банку, які діють на день такого продовження (т. 1 а.с.8)

Факт внесення грошових коштів за договором за № 2630/03/3455279 банківського вкладу «Стандарт» від 12.07.2010 в сумі 32310,22 доларів США підтверджується квитанцією за № 2814027 від 12.07.2010, (призначення платежу: залучення коштів на депозит, угода 2630/03/3455279), оригінал якої знаходиться в позивача та яка належним чином оглянута судом першої інстанції (т. 1 а.с. 9).

Також, факт внесення грошових коштів позивачем за умовами Договору 2630/03/3455279 банківського вкладу «Стандарт» від 12.07.2010 підтверджується випискою із руху коштів по рахунку ОСОБА_4 з 12.07.2010 по 25.08.2010, угода № 2630/03/3455279 на 1 арк.; випискою із руху коштів по рахунку ОСОБА_4 з 21.08.2010 по 04.05.2011, угода № 2630/03/3455279 на 1 арк.; випискою із руху коштів по рахунку ОСОБА_4 з 21.08.2010 по 22.11.2018, угода № 2630/03/3455279 на 7 арк., які належним чином завірені відповідачем та долучені представником позивача 27.03.2023 до матеріалів справи (том 1 а.с.238-236).

Як встановлено судом, оригінали вищенаведених договорів банківських вкладів від 12.07.2010 № 2630/03/3455280 та № 2630/03/3455279 долучено до матеріалів кримінального провадження № 000134 від 29.01.2019, яке перебуває у провадженні СУ ГУ НП у Львівській області та розпочато за заявою АТ «Кредобанк», для проведення відповідної почеркознавчої експертизи у даному кримінальному провадженні.

Згідно із висновком експерта за № 14 від 21.04.2020 Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України, виконавцем підписів: у графах: «Клієнт (підпис) ( ОСОБА_4 )» і «Примірник Договору отримав (-ла) 12.07.2010. (підпис) ( ОСОБА_4 )» у договорі № 2630/03/3455279 банківського вкладу «СТАНДАРТ» від 12.07.2010 року на суму 32310,22 дол. США та у графах: «Клієнт (підпис) ( ОСОБА_4 )» і «Примірник Договору отримав (-ла) 12.07.2010. (підпис) ( ОСОБА_4 )» у договорі № 2630/03/3455280 банківського вкладу «СТАНДАРТ» від 12.07.2010 року на суму 6000,00 Євро, є ОСОБА_4 » (т. 1 а.с. 19-57).

Також встановлено, що зазначені договора банківських вкладів від 12.07.2010 року № 2630/03/3455280 та № 2630/03/3455279 не розірвані, не визнані недійсними, а тому їх правомірність презюмується.

28.05.2019 ОСОБА_5 від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності від 28.05.2019 за № 369 звернувся на адресу відповідача із письмовою заявою, в якій просив провести службове розслідування щодо відсутності грошових коштів на рахунках, як його так і його батьків (т. 1 а.с.10-12).

12.07.2019 на адресу представника позивача ОСОБА_5 надійшов лист від відповідача за № 149/М-357/1, з якого вбачається, що на підставі звернення АТ «Кредобанк» до правоохоронних органів з приводу зняття та привласнення коштів із депозитних рахунків, 29.01.2019 року внесено відомості до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження № 0000134 (том 1 а.с.14).

01.08.2019 представник позивача по довіреності ОСОБА_5 звернувся на адресу відповідача із вимогою про повернення належних йому грошових коштів із депозитних договорів та рахунків разом із нарахованими відсотками (том 1 а.с.15).

22.08.2019 представник позивача ОСОБА_5 повторно звернувся із письмовою претензією на адресу відповідача у справі із вимогою про повернення грошових коштів із депозитних договорів та рахунків, що підтверджується копією відповідної письмової претензії (т. 1 а.с.16).

16.06.2022 адвокат Медвідь В.О. отримав відповідь за № 63/М-198/1 від АТ «Кредобанк», з якої встановлено, що відповідач посилаючись на розпочате досудове розслідування 0000134 від 29.01.2019 відмовляє у поверненні позивачу його банківських вкладів до завершення даного досудового розслідування (т. 1 а.с.61).

За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договорів).

Частиною третьою статті 1060 ЦК України визначено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Тлумачення частини першої - третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу або на першу вимогу.

Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором (частини четверта статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договорів, яка є незмінною на час ухвалення судових рішень в даній справі).

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Відповідно до положень частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року).

Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що такі беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року).

Європейський суд з прав людини зазначив, що, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є одним з основоположних елементів правової держави («ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 52, 53, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, так і тлумачення приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що «договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті). Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми».

Такий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19) та від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 591/678/16-ц (провадження № 61-22658св18) зазначено, що «укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 01 лютого 2018 року у справі № 727/6902/15-ц (провадження № 61-677св18), від 24 жовтня 2018 року у справі № 752/3746/15-ц (провадження № 61-21029св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 727/6902/15-ц (провадження № 61-40082св18), від 14 листопада 2019 року у справі № 752/3746/15-ц (провадження № 61-6196св19), від 03 червня 2020 року у справі № 752/7208/15-ц (провадження № 61-14740св19), що свідчить про його усталеність в судовій практиці розгляду спорів даної категорії.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21), не знайшовши підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, наголосила, що в разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на договірні правовідносини вкладника і банку, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив існування між сторонами договірних відносин, зокрема за договорами банківського вкладу «Стандарт» №2630/03/3455280 від 12.07.2010 року на суму 6000 Євро, та №2630/03/3455279 від 12.07.2010 на суму 32 310,22 дол. США, який неодноразово був пролонгований (продовжений).

Факт внесення грошових коштів, як вкладу за цими договорами, підтверджується, як банківськими квитанціями, так і виписиками про рух коштів по відкритим позивачу вкладним рахунках, які на думку суду, є належними та допустимими доказами виникнення між сторонами договірних відносин.

Вказані договори у судовому порядку не розірвано, недійними не визнано, тому їх чинність презюмується.

Покликання відповідача на те, що позивач насправді не вступав у договірні відносини банківського вкладу з Банком, оскільки договори не підписував, спростовується наданим стороною позивача, як висновком експерта, так і виписками по руху коштів, в яких зазначено про «залучення коштів на депозит, угода 2630/03/3455280» та «залучення коштів на депозит, угода 2630/03/3455279», а також оригіналами квитанцій №2814041 та №2814027 від 12.07.2010.

Наявність у відповідача оригіналів вищенаведених договорів банківських вкладів від 12.07.2010 року № 2630/03/3455280 та № 2630/03/3455279, які були долучені до матеріалів кримінального провадження № 000134 від 29.01.2019, розпочатого за заявою Банку, свідчать проте, що такі дійсно існували, що в свою чергу доводить існування договірних відносин позивача з банком.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на надану Банком відповідь від 12.07.2019 за № 149/М-357/1, із змісту якої слідує, що на підставі звернення АТ «Кредобанк» до правоохоронних органів з приводу зняття та привласнення коштів із депозитних рахунків, 29.01.2019 року внесено відомості до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження № 0000134.

Тобто сам факт залучення коштів на депозит за договорами №2630/03/3455280 та №2630/03/3455279 банком не заперечувався, а враховуючи те, що договір є укладеним з моменту прийняття банком грошової суми (вкладу), то відповідно відсутні підстави вважати, що такі договора з позивачем не були укладені.

Згідно із довідкою про рух коштів по рахунку, сума вкладу по договору №2630/03/3455279 з депозитного рахунку ОСОБА_4 була повернута 29.04.2011 (т. 1 а.с.239), водночас докази про те, що такі були отримані особисто ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Аналогічно, по договору №2630/03/3455280, де з депозитного рахунку ОСОБА_4 сума депозиту була повернута 28.11.2011 (т. 1 а.с.268), водночас докази про те, що такі були отримані особисто ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Згідно із висновком експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України №14 від 21.04.2020 встановлено, що виконавцем підписів: у графі «Підпис Отримувача» у заяві на видачу готівки №2007103 від 04.08.2011 на суму 877,00 дол. США; у графі «Підпис Отримувача» у заяві на видачу готівки №30823140 від 28.11.2011 на суму 6000,00 євро; у графі «Підпис платника» у заяві на переказ готівки №30823163 від 28.11.2011 на суму 5200,00 євро; у графі «Підпис платника» у заяві на переказ готівки №2814041 від 12.07.2010 на суму 6000 євро; у графі «Підпис Отримувача» у заяві на видачу готівки №10814007 від 29.04.2011року на суму 32310,22 дол. США;у графі «Підпис Отримувача» у заяві на видачу готівки №1686478 від 26.01.2011 року на суму 14,18 дол. США;у графі «Підпис Отримувача» у заяві на видачу готівки №30062084 від 17.11.2011 на суму 275,00 дол. США; у графі «Підпис платника» у заяві на переказ готівки №22702268 від 02.09.2011 на суму 11810 дол. США;у графі «Підпис платника» у заяві на переказ готівки №22702491 від 02.09.2011 на суму 30,43,00 дол. США; у графі «Підпис платника» у заяві на переказ готівки №11643335 від 07.05.2012 на суму 10000,00 дол. США;у графі «Підпис платника» у заяві на переказ готівки №11808557 від 12.05.2011 на суму 13 810,00 дол. США та уграфі «Підпис платника» у заяві на переказ готівки №2814027 від 12.07.2010 на суму 32310,22 дол. США є не ОСОБА_4 , а інша особа.

У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновок, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта в кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

У постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20), Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що «висновок судово-почеркознавчої експертизи від 13 грудня 2014 року за №574/тдд не можна вважати таким, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, як про це стверджує банк у касаційній скарзі. Позивач подав до суду копію цього висновку, зроблену з копії того ж висновку, яку засвідчив слідчий. Для його використання як доказу подання до суду окремого дозволу слідчого, а також не є потрібним вирок суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні. Такий висновок судово-почеркознавчої експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження, стосується предмета доказування у цій справі».

Надаючи правову оцінку висновку експерта за № 14 від 21.04.2020 року Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України в сукупності з іншими доказами зібраними у даній судові справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що такий висновок є належним письмовим доказом, який підтверджує факт укладення Договорів банківського вкладу за № 2630/03/3455280 та № 2630/03/3455279 від 12.07.2010 між позивачем та відповідачем, а також виникнення між останніми договірних відносин.

З наведеного слідує, що банком все ж таки було залучено грошові кошти на умовах банківського вкладу, проте такі кошти разом з нарахованими процентами не повернуто саме позивачу. Докази протилежного банком не надано.

У цьому зв`язку, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами не були укладені договори банківського вкладу, адже позивачем доведено належними та допустимими доказами факт їх укладення.

З урахуванням наведеного, у справі, яка переглядається, встановлено факт отримання Банком коштів на умовах депозиту та порушення ним термінів повернення коштів на обумовлених у депозитному договорі умовах, що призвело до утворення заборгованості та надало клієнту право вимагати від Банку повернути кошти та проценти за увесь період користування ними.

Скарга банку не містить доводів щодо незгоди з розмірами нарахованих за договорами відсотків, а також не містить розрахунку банку з цього питання.

Встановивши такі обставини, місцевий суд зробив правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивачів суми вкладу разом з нарахованими процентами за увесь період користування грошовими коштами.

Доводи скарги про те, що суд відмовив у задоволенні усіх поданих відповідачем клопотань, зокрема про залишення позову без розгляду, про об`єднання справ в одне провадження, про витребування письмових доказів, про призначення почеркознавчої експертизи, на правильність висновків суду першої інстанції не впливає, оскільки при вирішенні кожного із поданого клопотання суд приймав відповідні процесуальні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2023 року не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк