Справа № 154/1322/24 Головуючий у 1 інстанції: Каліщук А. А.
Провадження № 22-ц/802/1142/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира Волинської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира Волинської області на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернулася із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що її батько ОСОБА_4 06.08.2001 отримав житлове приміщення АДРЕСА_1 , де був зареєстрований та проживав разом із нею (раніше ОСОБА_6 ) та своєю дружиною, а її матір`ю ОСОБА_5 . Дане житло є відомчим та перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира (раніше м.Володимир-Волинський) Волинської області.

Позивач зазначає, що іншого житлового приміщення вона не має.

На теперішній час за даною адресою зареєстровані та проживають її батьки: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 її чоловік.

Зазначає, що з 2001 по 28.05.2021 вона проживала та була зареєстрована в цій квартирі в АДРЕСА_2 . Однак, 28.05.2021 вона тимчасово змінила місце проживання та зареєструвалась у АДРЕСА_3 .

25.02.2022 вона повернулась у м. Луцьк та з цього часу проживає по АДРЕСА_2 . Таким чином, у даному житлі позивач проживає із своєю сім`єю більше двох років без реєстрації, оскільки відповідач відмовляється надати дозвіл на реєстрацію місця її проживання за цієї адресою. Відмова відповідача обгрунтована тим, що ні позивач, ні її чоловік, не перебувають у трудових відносинах із Збройними Силами України.

Дану відмову вважає незаконною, оскільки при отриманні цієї квартири вона також була включена до ордеру як член сім`ї військовослужбовця, проживала та члени її сім`ї постійно проживають в цій квартирі з часу вселення, а на теперішній час це житлове приміщення по АДРЕСА_2 є єдиним її житлом в розумінні ст. 8 Конвенції, з яким у неї склались достатні і тривалі зв`язки. Покликається на те, що відповідач у своїй відмові обґрунтував мету втручання в його законні права та інтереси неналежним чином, без належної аргументації.

Просила суд визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 вересня 2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням, що знаходиться на АДРЕСА_2 . Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир в користь ОСОБА_2 1211,20 судового збору.

Не погодившись із даним рішенням суду, відповідач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимира Волинської області подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що дане рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскільки ОСОБА_2 28.05.2021 року змінила місце проживання та реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_3 , та повернулась до відомчого житла з початком повномасштабної війни 25.02.2022 року, тобто після спливу шестимісячного терміну, тому з огляду на це, позивач втратила право користування спірним жилим приміщенням та станом на сьогодні відсутні докази набуття такого права. Вказує, що судом першої інстанції не враховані норми статті 9 Житлового кодексу України, тобто що відсутність договору найму між балансоутримувачем будівлі та квартиронаймачем ставить під сумнів правомірність зайняття позивачем та третіми особами у даній справі кімнати гуртожитку №20.

Вказує, що гуртожиток за адресою АДРЕСА_4 є державною власністю Міністерства оборони України та використовується для заселення військовослужбовців та членів їх сімей, що потребують поліпшення житлових умов, або осіб, які перебувають у трудових відносинах із Збройними Силами України. З огляду на наведені факти зазначає, що ні позивачка, ні її чоловік, не перебувають у трудових чи службових відносинах із Збройними Силами України, на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, також не перебувають. Більше того, чоловік позивачки зареєстрований у відомчому житлі Міністерства оборони України без жодних на це правових підстав чи погодження з КЕВ м. Володимира, як балансоутримувача будівлі.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 вважає, що рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25.09.2024 року було ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відповідача - залишенню без задоволення в повному обсязі у зв`язку із її необґрунтованістю та безпідставністю.

В судовому засіданні представник позивача Вічинюк М. А. доводи апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності, апеляційну скаргу підтримує, просить задовольнити.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що оскільки позивач ОСОБА_2 протягом тривалого часу проживає із членами сім`ї у спірному житлі, іншого житла не має і беручи до уваги, що дане помешкання, будучи єдиним законно виділеним їй у складі членів сім`ї військовослужбовця житловим приміщенням, то із покликанням на ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дійшов висновку, що позивач має право на користування цим житлом, а тому слід визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 .

З такими висновками суду колегія суддів погоджується.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є батьками позивача. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

11 серпня 2001 року Міністерством оборони України ОСОБА_4 видано ордер №11 на право заняття житлової квартири по АДРЕСА_2 в складі сім`ї: ОСОБА_4 , дружина ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_6 .

14 жовтня 2011 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_3 та змінила прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.8).

Копією паспорта підтверджується, що з 2001 по 28.05.2021 ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі в АДРЕСА_2 .

28 травня 2021 року позивач знялася з реєстрації та зареєструвалась у АДРЕСА_3 .

Однак, 24 лютого 2022 року позивач повернулась у м. Луцьк та з цього часу проживає по АДРЕСА_2 з усіма членами своєї сім`ї.

Довідкою Луцького РУП ГУНП у Волинській області також підтверджується, що позивач ОСОБА_2 проживала з 2001 по 2017, з 2020 по 2021 у кв. АДРЕСА_1 . З 24.02.2022 продовжує проживати за цієї адресою.

Із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 не має у власності нерухомого майна, в тому числі і житла.

Таким чином, судом встановлено, що позивач та члени її сім`ї на законних підставах вселились у кімнату АДРЕСА_1 і позивач тривалий час із сім`єю проживає у цій кімнаті та вважає її своїм житлом.

Статтею 47 Конституції України закріплено право громадянина України на житло.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Згідно з п. 4 ст. 31 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом.

У свою чергу, відповідно ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання у право на повагу до житла має бути «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

У п.36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 Конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання ( також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63).

Таким чином, з огляду на наведену практику ЄСПЛ та беручи до уваги, що позивач разом із членами своєї сім`ї на законних підставах вселились у спірне житло, протягом тривалого часу проживає в ньому, іншого житла не має, судом не вирішувались питання про втрату права на це житло в той час, як вона була відсутня за місцем проживання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що є усі підстави вважати, що позивачці ОСОБА_2 належить право користування житлом за адресою АДРЕСА_2 , яке хоч і має статус гуртожитку, але є постійним місцем проживання позивача та членів її сім`ї.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка ОСОБА_2 втратила право на дане житло з моменту вибуття з нього та зняття з реєстрації, не заслуговують на увагу, враховуючи, що інші члени її сім`і, які вказані в ордері на вселення у спірне приміщення, не змінювали місце свого проживання, і вона повернулася та продовжує фактично проживати в ньому упродовж більше двох років, а тимчасова зміна місця проживання позивачки не є вагомою підставою для позбавлення її права на житло.

Тобто, відповідно до ч. 3 ст. 71 ЖК України за ОСОБА_2 збереглося право на житло.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами .

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав належне обґрунтування.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира Волинської області залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25 вересня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді