Справа № 749/601/24
Номер провадження 2/749/152/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" травня 2024 р. Щорський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Чигвінцева М.С.

з участю секретаря Михалевич М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сновськ цивільну справу №749/601/24 за позовом ОСОБА_1 до Сновської територіальної громади в особі Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Сновська державна нотаріальна контора, про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області та ОСОБА_2 , в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 2/6 домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

-на житловий будинок (А-1), загальною площею 58,6 кв. м., з яких житлова площа 32,4 кв. м.;

-на господарські будівлі та споруди, що складаються з літньої кухні (Б-1), навісу (б-1), погребу (В-1), сараю (Г-1), сараю (Д-1).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з моменту свого народження, тобто з 14.02.1986, позивачка проживала в житловому будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується записом про реєстрацію місця проживання, внесеного до домової книги. Разом з позивачкою проживали її матір ОСОБА_3 та батько. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дядько позивачки ОСОБА_4 , після смерті якого право власності на 1/6 його частки набула його дружина ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер один з двоюрідних браті позивачки ОСОБА_6 . Станом на 31.12.2012 ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації» у своєму володінні мало інформацію, що на праві спільної часткової власності співвласниками житлового будинку за вищевказаною адресою були матір позивачки ОСОБА_3 (1/2 частки), двоюрідні брати ОСОБА_6 (1/6 частки) та ОСОБА_2 (1/6 частки), ОСОБА_5 (1/6 частки). ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_4 померла матір позивачки ОСОБА_3 . 27.09.2021 приватним нотаріусом Корюківського районного нотаріального округу Чернігівської області Гордійко О.П. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого в порядку спадкування за законом позивачка прийняла від своєї матері 1/2 частки житлового будинку. Отже, єдиними співвласниками житлового будинку є позивачка на праві спільної часткової власності, якої перебуває 1/2 житлового будинку, та відповідач ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності якого перебуває 1/6 житлового будинку. 2/6 житлового будинку не перебувають у власності інших осіб, оскільки відповідач спадщину після смерті брата і матері не прийняв. Позивачка постійно проживає у спірному будинку і повністю користується ним, в т.ч. й спірною часткою у розмірі 2/6, систематично сплачує комунальні платежі, доглядає за будинком і присадибною ділянкою, відкрито та безперервно більше 10 років фактично використовує весь житловий будинок для свого проживання.

Представник позивача адвокат Таволжанський М.В. у підготовче засідання надав заяву, в якій просив справу розглянути без участі сторони позивача, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник Сновської міської радиу судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність та визнав позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явився.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Сновська державна нотаріальна контора у підготовче засідання не з`явилася. На виконання ухвали від 18.04.2024 надала витребувані докази та заяву, в якій просила справу розглянути без її участі та при ухваленні рішення покладається на розсуд суду.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

З інформаційної довідки ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації» №180 від 17.01.2024 вбачається, що згідно архівних даних матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 КП «Чернігвське МБТІ» ЧОР зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості за: ОСОБА_3 ідеальна частка 1/2, ОСОБА_5 - ідеальна частка 1/6, ОСОБА_6 - ідеальна частка 1/6, ОСОБА_2 - ідеальна частка 1/6.

Згідно Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті №8 від 21.12.2023, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 .

Відповідно до витребуваної Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №76723817 від 23.04.2024, спадкова справа до майна померлого ОСОБА_6 не заводилися.

З свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкова справа №73/2021, зареєстрована в реєстрі за №1269, встановлено, що позивачка успадкувала від ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті №0 від 06.10.2023, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого спадкова справа не заводилися, що підтверджується витребуваною Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №76723868 від 23.04.2024.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 .Спадщину після смерті останньої в установленому порядку ніхто не прийняв.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За змістом ч.1 ст.344 ЦК України, яка регламентує набувальну давність, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до приписів ч. 1, ч. 3, ч. 5 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги зазначене вище, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбано добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У ході судового розгляду справи судом встановлено, що позивачка більше 10 років проживає у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , добросовісно володіє майном і відкрито, безперервно користувалася будинком.

З урахуванням вищезазначеного, враховуючи визнання Сновською міською радоюпозовних вимог суд приходить до висновку, що за позивачкою може бути визнано право власності на житловий будинок на підставі ст. 344 ЦК України за набувальною давністю, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 76, 81, 82, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, та ст.ст.16, 328, 344 ЦК України,суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Сновської територіальної громади в особі Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Сновська державна нотаріальна контора, про визнання права власності за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності за набувальною давністю на 2/6 домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

-на житловий будинок (А-1), загальною площею 58,6 кв. м., з яких житлова площа 32,4 кв. м.;

-на господарські будівлі та споруди, що складаються з літньої кухні (Б-1), навісу (б-1), погребу (В-1), сараю (Г-1), сараю (Д-1).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його (проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його складення шляхом подачі апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду відповідно до ст. 355 ЦПК України або через Щорський районний суд Чернігівської області відповідно до п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України.

Суддя М.С. Чигвінцев