ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4369/24 Справа № 213/4917/23 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Бортник В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №213/4917/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконком Інгулецької районної у місті ради як Орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини з батьком, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року, постановлену у складі судді Мазуренка В.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: виконком Інгулецької районної у місті ради як Орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини з батьком.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 18.05.2018 року він з відповідачем перебуває у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_3 . Протягом останніх років дитина проживає з ним (позивачем). Він має постійний дохід, позитивно характеризується. Фактична він самостійно займається вихованням та утриманням доньки. Відповідач належної уваги та турботи до дитини не проявляє, не виконує свої батьківські обов`язки, матеріальну допомогу не надає. Вказують, що відповідач хворіє на психічне захворювання. Відповідач постійно та без дозволу позивача забирає доньку, погрожує поїхати з нею в невідомому напрямку, тому бажає позбавити відповідача батьківських прав та визначити місце проживання дитини із собою.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати ухваливши рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не надано правової оцінки щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком. Надані позивачем докази спільного проживання з донькою, самостійного виховання та утримання доньки підтверджено актом про фактичне проживання від 08.09.2023 року, актом обстеження умов проживання від 01.03.2024, характеристикою з місця роботи, яким судом першої інстанції не надано правової оцінки. Судом першої інстанції не взято до уваги рішення виконкому Інгулецької районної у місті ради як органу опіки та піклування, який визнано доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 .

В якості доказу самостійного виховання дитини, позивачем надано декларацію про вибір лікаря, де довіреною особою визначено батька дитини.

Вважає, що наявність зареєстрованого шлюбу та зняття з реєстрації місця проживання одного з батьків дитини, не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судом першої інстанції винесено рішення без урахування ч.1 ст. 164 СК України, яка зазначає, що підставою для позбавлення батьківських прав є хронічний алкоголізм. Відповідно до довідки КП «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги ДОР» відповідач знаходилась на стаціонарному лікуванні з 14.06.2010 року по 05.07.2010 року та з 30.07.2022 року по 18.08.2022 року з діагнозом: шизофренія, обтяжена вживанням алкогольних напоїв.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати ухваливши рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обгрунтуування позовних вимог зазначила, що відповідач ніколи не була офіційно зареєстрована за однією адресою з позивачем та дитиною, а лише фактично раніше проживала за даною адресою, яка після погіршення відносин між позивачем та відповідачем, відповідач навіть фактично припинила своє проживання за адресою позивача та дитини.

Крім того, суд проігнорував вимоги позивача про допит свідка - ОСОБА_5 , яка є матір`ю відповідача та добре знає сімейні відносини позивача та відповідача, та стан здоров`я відповідача, яка через свій психологічний та емоційний стан є небезпечною для дитини.

Вважає, що відповідач за власним бажанням передавала оригінали витребуваних представником документів позивачу, який в свою чергу міг їх передати своєму представнику, що не є порушенням чинного законодавства. Вказані обставини свідчать про нестабільні, суперечливі та мінливі взаємовідносини позивача та відповідача, з огляду на стан здоров`я відповідача, її нестабільний емоційний та психологічний стан. Нелогічні дії відповідача, як раз свідчать про її неможливість виконувати свій батьківський обов`язок, та значні ризики залишення їй батьківських прав по відношенню до її дитини, яка може постраждати від нелогічних чи емоційних дій відповідача, яка сама визнає свій складний емоційний та психологічний стан. Саме тому відповідач в процесі судового розгляду погодилась визнати позов, вважаючи що її дитині буде краще з батьком, і що вона через свій стан здоров`я може наражати дитину на небезпеку, або зашкодити її інтересам, чого вона не хоче.

Також є безпідставни посилання суду на відсутність спору між сторонами щодо місця проживання дитини, оскільки спір виник у зв`язку з тим, що відповідач не погоджувалась з вимогами позивача, і не бажала врегулювати цей спір у позасудовий спосіб, саме тому позивач подав цей позов, а вже в процесі судового розгляду відповідач зрозуміла, що дійсно вона самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків та враховуючі нестабільний емоційний та психологічний стан відповідача пов`язаний з її захворюванням, відповідач зрозуміла, що позбавлення її батьківських прав по відношенню до дитини є єдиним способом захисту прав та законних інтересів дитини, саме тому відповідач визнала позовні вимог.

Звертає увагу, що відповідач, як мати любить свою дитину, але в зв`язку з її захворюванням, що призводить до непередбачуваних дій пов`язаних з нестабільним емоційним та психологічним станом відповідача, з метою захисту інтересів дитини, відповідач вимушена була визнати позовні вимоги позивача щодо визначення місця проживання дитини з батьком та позбавлення її батьківських прав по відношенню до дитини, в зв`язку з тим, що позивач дійсно проживає з дитиною разом за однією адресою, мають гарні відносини, позивач є дбайливим батьком, самостійно займається вихованням, доглядом та забезпеченням дитини, відповідач через свій емоційно психологічний стан самостійно свідомо самоусунулась від спілкування з дитиною, не виконує свої обов`язки по вихованню, догляду та забезпеченню дитини, добровільно аліменти не сплачує, проживає окремо, життям позивача та дитини не цікавиться, що є підставою для задоволення позовних вимог позивача.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 18.05.2018р. ОСОБА_1 укладено шлюб з ОСОБА_8 , зареєстрованого Покровським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровськвй області, актовий запис №223 (а.с.11).

В період шлюбу у сторін народилась ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого Тернівським районним судом у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис №145 (а.с.12).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади Криворізької територіальної громади за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровані: ОСОБА_1 з 05.09.2018 року та ОСОБА_3 з 25.02.2020 року (а.с.14,15). ОСОБА_2 з 24.10.2023р. зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с.16).

Згідно Акту складеного 08 вересня 2023р. мешканцями будинку АДРЕСА_2 , та затвердженого головою правління ОСББ «Перлинна 8Б» ОСОБА_1 проживає разом з ОСОБА_9 (а.с.55).

Відповідно до характеристики ОСОБА_1 працює інструктором з фізкультури, працюючи в команді Фітнесклубу виявив себе кваліфікованим фахівцем, чуйним колегою, надійним партнером і надзвичайно порядним та уважним до клієнтів (а.с.19).

Відповідно до інформації КП «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги ДОР» №7233 від 26.09.2023 року наданої на звернення представника відповідача зазначено, що ОСОБА_2 знаходилась на стаціонарному лікуванні у даному закладі з 14.06.2010 року по 05.07.2010 року з приводу гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії та з 30.07.2002 року по 18.08.2022 року з приводу розладів психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності (а.с.57).

Рішенням виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради №423 від 20.12.2023 року вирішено вважати доцільним позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 по відношенню до її малолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.45).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, а позивач не надав суду достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків стосовно своєї малолітньої дитини. Матеріали справи також не містять відомості про спір між сторонами про порядок спілкування з дитиною та про те, з ким буде проживати дитина.

Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно п. 2 ч. 1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з п.п.15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Слід розуміти, що поняття ухилення від виконання обов`язку і невиконання обов`язку не є тотожними. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Таким чином, позивачем у відповідності до вимог ст.81 ЦПК України не надано належних, достатніх і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останньої щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування нею своїми обов`язками, хоча це є його процесуальним обов`язком.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Доводи апеляційної скарги про ОСОБА_1 про те, що підставою для позбавлення батьківських прав є хронічний алкоголізм є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до довідки КП «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги ДОР» №7233 від 26.09.2023 року наданої на звернення представника відповідача зазначено, що ОСОБА_2 знаходилась на стаціонарному лікуванні у даному закладі з 14.06.2010 року по 05.07.2010 року з приводу гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії, а також з 30.07.2022 року по 18.08.2022 року - з приводу розладів психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності (а.с.57).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він є хронічними алкоголіками або наркоманами.

Хронічні захворювання - це довгострокові медичні стани, які вимагають управління, оскільки їх часто неможливо вилікувати.

Хронічний стан - це стан здоров`я чи захворювання, який є стійким чи довготривалим за своїми наслідками, чи захворювання, яке минає згодом.

Однак, на думку колегії суддів довідка про знаходження відповідача ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні з 30.07.2022 року по 18.08.2022 року з приводу розладів психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, не підтверджує наявність у відповідача хронічного захворювання за відсутності інших даних.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, доказів звернення ОСОБА_2 до лікаря з даним захворюванням та перебування відповідача на обліку у лікаря нарколога, матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не взято до уваги рішення виконкому Інгулецької районної у місті ради як органу опіки та піклування, яким визнано доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , є безпідставними виходячи з наступного.

Згідно ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради приймаючи рішення №423 від 20.12.2023 року про позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по відношенню до її малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходив з встановлення факту ухилення матері від виконання батьківських обов`язків.

Проте з даного рішення є незрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту інтересів дитини, а також в чому саме проявляється умисне ухилення матері від виконання материнських обов`язків.

Оскільки рішення виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради №423 від 20.12.2023 має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування матері своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення материнських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини, а у справі, що переглядається, наданий висновок таких даних не містить, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв його до уваги.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази застосування до ОСОБА_2 заходів впливу у зв`язку із неналежним виконанням материнських обов`язків з боку органів Національної поліції, органів опіки та піклування, суду, у тому числі притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання материнських обов`язків.

Отже, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав з підстав недоведеності позивачем фактів злісного нехтування відповідачем своїми материнськими обов`язками щодо доньки, з якими закон пов`язує можливість такого позбавлення, врахувавши те, що такий захід впливу є крайнім, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька/матері на краще неможливо, і лише за наявності вини в їх діях. Позиція відповідача щодо фактичного визнання позову в цій частині не впливає на правильність висновків суду, викладених в мотивувальній частині рішення.

Разом з тим рішення суду в частині відмови у задоволені вимог про визначення місця мешкання дитини підлягає зміні виходячи з наступного.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В частинах 1, 2 ст.155 СК України зазначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно (ст.157 СК України).

У відповідності із ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Вимогами ч.1 ст.161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, що проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

«Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Такий висновок є сталим у практиці Верховного Суду (зокрема постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС від 14 лютого 2019 року у справі №377/128/18, на яку є посилання в касаційній скарзі).

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина.

У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема:

- особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності);

- відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною);

- можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків);

- стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги);

- стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо.

Крім того, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя».

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно витягу з реєстру Криворізької територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_1 з 05.09.2018 року та ОСОБА_3 з 25.02.2020 року (а.с.14, 15).

Звертаючись до суду з позовом, позивач в прохальній частині просив суд, визначити місце проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою його постійного місця проживання, у зв`язку з самостійним вихованням ним дитини. Відповідач не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно рішення виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради №17 від 17.01.2024 року вирішено вважати доцільним визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 (а.с.52).

Розглядаючи дане питання і приймаючи таке рішення орган опіки виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, мешкає окремо, протягом тривалого часу не приймає участі у житті дитини, не проявляє до неї батьківського піклування та турботи, схильна до зловживання спиртними напоями.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У справі, що переглядається апеляційним судом встановлено, що мати (відповідач) має бажання опікуватись донькою, але не може забезпечити розвиток та виховання дитини, створити для неї необхідні умови проживання та навчання, оскільки має певні проблеми стосовно вживання спиртного, що вбачається з матеріалів справи та висновку органу опіки. Разом з тим таку можливість має позивач.

Відмовляючи у задоволені позову в цій частині, суд виходив з відсутності спору між сторонами, з чим не погоджується колегія суддів, оскільки сам факт звернення до органів опіки та в подальшому до суду з даною вимогою, свідчить про відсутність порозуміння між сторонами в цьому питанні, а зміна позиції відповідача не вказує, що в подальшому вона буде стабільною. Тому при встановлених обставинах справи суд вважає за необхідне, з метою додержання прав та інтересів дитини, задовольнити вимогу позивача про встановлення місця мешкання дитини з батьком.

Але слід зазначити, що незалежно від визначення місця проживання дитини, батьки мають здійснювати свої батьківські обов`язки, опіка щодо дитини (всі питання, пов`язані з вихованням, розвитком, навчанням тощо) підлягають вирішенню за згодою обох батьків, з урахуванням інтересів дитини.

Доводи апеляційній скарзі ОСОБА_2 є аналогічними аргументам, яким суд дав належну оцінку, з посиланням на зібрані у справі докази та встановлені обставини, обґрунтувавши свої висновки.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 рокув частині відмови у визначенні місця проживання дитини скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконком Інгулецької районної у місті ради як Орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з батьком, задовольнити. Визначити місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 20 червня 2024 року

Головуючий суддя: О.В. Агєєв