Справа № 504/866/21
Провадження № 2/504/315/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2024смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

Секретаря Завади Ю.А., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, в спрощеному порядку, матеріали цивільної справи за позовом адвоката Гитченко Сергія Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , до ВАТ КБ «Надра» , ТОВ «Консалт Солюшнс» код 44251700, за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, про визнання недійсним додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги в частині іпотеки і кредитного договору, скасування запису про державну реєстрацію іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом до ВАТ КБ «Надра», ТОВ «Консалт Солюшенс» про визнання недійсним додатку № 1 до договору № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги від 24.04.2020, в частині пункту під № 101, скасування запису про державну реєстрацію іпотеки.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 06.02.2008 між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 05/02/2008/840-К/121.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору, 06.02.2008 між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений Рудницькою Ю.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований за № 218, за яким предметом іпотеки є земельні ділянки на території Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області за кадастровими номерами: № :01:001:0812 та № :01:001:0813.

24.04.2020 між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.А. та зареєстрований в реєстрі за № 125.

З пункту № 101 Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги вбачається, що до ТОВ «Консалт Солюшенс» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 05/02/2008/840-К/121 від 06.02.2008 та договором іпотеки від 06.02.2008, посвідченим Рудницькою Ю.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованим за № 218.

Позивач стверджує, що у ТОВ «Консалт Солюшенс» відсутня ліцензія НБУ на здійснення валютних операцій, що підтверджується інформацією НБУ.

Позивач також зазначає, що Додаток № 1 до Договору про відступлення прав вимоги не посвідчений нотаріально, оформлений в простій письмовій формі, а тому підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Таким чином, позивач вважає, що Додаток № 1 до Договору про відступлення прав вимоги в частині набуття права вимоги до Позивача є нікчемним та підлягає визнанню недійсним у судовому порядку, внаслідок чого підлягають скасуванню записи внесені щодо ТОВ «Консалт Солюшенс» як іпотекодержателя у відповідні державні реєстри.

Від відповідача ТОВ «Консалт Солюшенс» до суду надійшоі відзив на позов, в якому відповідач зазначив, що не погоджується з вимогами позивача та вважає їх такими, що суперечать нормам матеріального права.

Відповідач стверджує, що ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів факторингу (відступлення прав вимоги).

Окрім цього, відповідач стверджує, що спосіб захисту права, обраного позивачем, є неефективним та хибним. Позивач звернулась до способу захисту прав, суть якого полягає у визнанні недійсним положення додатку, який є невід`ємною частиною правочину, однак не є документом, який породжує виникнення правовідносин за договором про відступлення прав вимоги.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 26.03.2021 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.02.2022 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

У підготовчому засідання представник позивача адвокат Гитченко С.О. повністю підтримав доводи своєї довірительниці.

У судове засідання позивач та її представник не з`явились, на відеозв`язок не вийшли через особисте перебування за межами України та блокування системи відеозв`язку за межами держави.

Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у свою відсутність, доводи заперечень підтримав повністю, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про слухання справи сповіщалися належним чином.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що 06.02.2008 між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 05/02/2008/840-К/121 про надання кредиту в сумі 192693,54 доларів США (валютний кредит).

06.02.2008 між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений Рудницькою Ю.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований за № 218, за яким предметом іпотеки є земельні ділянки на території Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області за кадастровими номерами: № :01:001:0812 та № :01:001:0813.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.04.2020 між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.А. та зареєстрований в реєстрі за № 125.

З пункту № 101 Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги вбачається, що до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло, серед іншого, право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 05/02/2008/840-К/121 від 06.02.2008 та договором іпотеки від 06.02.2008, посвідченим Рудницькою Ю.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованим за № 218.

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги в частині відступлення права вимоги за договором кредиту № 05/02/2008/840-К/121 від 06.02.2008 та договором іпотеки № б/н від 06.02.2008, оскільки, за твердженням позивача, у ТОВ «Консалт Солюшенс» відсутня ліцензія НБУ на здійснення валютних операцій.

Окрім цього, Додаток № 1 до Договору про відступлення прав вимоги не посвідчений нотаріально, оформлений в простій письмовій формі, а тому підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Судом встановлено, що НБУ своєю постановою від 04 червня 2015 року № 356 прийняв рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Комерційний Банк «Надра».

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину.

Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору:

(а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України);

(б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України);

(в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18)).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню.

Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина друга статті 548 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 759/2606/19-ц (провадження № 61-3817св23) з посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зазначено, що:

«47. Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

48. Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

49. З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

50. Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.

51. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

52. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак

57. Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 759/2606/19-ц (провадження № 61-3817св23) з посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зазначено, що:

«59. Судами встановлено, що за результатами торгів ПАТ «Банк Форум» (первісний кредитор), який перебуває у процедурі ліквідації, та ПЮФ «Центр юридичної допомоги «Дігест» (новий кредитор) укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 958-Ф, за яким банк шляхом продажу відступив ПЮФ «Центр юридичної допомоги «Дігест» право вимоги за кредитним договором, договором поруки та іпотечним договором. У пункті 1.2 договору сторони встановили, що жодне з положень договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням банку новим кредитором.

60. Із наведеного вбачається, що за результатами торгів ПАТ «Банк Форум» визначив переможного покупця та продав йому майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

61. Отже, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу».

У справі, що розглядається, попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії, перебував у процедурі ліквідації та розпродував свої активи з метою розрахунку зі своїми кредиторами.

Ця обставина суттєво відрізняє справу № 504/866/21 від справ № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), №465/646/11 (провадження № 14-222цс18), № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), в яких Велика Палата Верховного Суду прийняла постанови 11 вересня 2018 року, 31 жовтня 2018 року та 10 листопада 2020 року відповідно.

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників. Отже, частково відступ від висновку, викладеного у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), уже відбувся.

Крім того, правилом пункту 2 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93 під "валютними операціями" слід розуміти операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Частиною другою статті 2, статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет № 15-93) передбачено, що резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У розумінні приписів частин першої та другої Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

У пункті 4 статті 5 Декрету № 15-93 наведено перелік операцій, які потребують отримання індивідуальної ліцензії резидентами і нерезидентами, зокрема підпунктами в) та г) передбачено отримання індивідуальної ліцензії у разі: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії (частина п`ята статті 5 Декрету № 15-93).

Судом встановлено, що ТОВ «Консалт Солюшенс» є юридичною особою, яка на момент укладення договору відступлення права вимоги (24 квітня 2020 року) мала статус фінансової установи за законодавством України та була внесена до Державного реєстру фінансових установ України.

Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «Консалт Солюшенс» був укладений договір відступлення права вимоги, що не передбачає наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 17.05.2022 у справі № 295/4574/21.

Оскільки ТОВ «Консалт Солюшенс» є юридичною особою, на момент укладення договору відступлення права вимоги мало статус фінансової установи за законодавством України, було внесене до Державного реєстру фінансових установ України, і вказані обставини не були спростовані позивачем під час розгляду справи, то суд приходить до висновку про безпідставність доводів про відсутність у ТОВ «Консалт Солюшенс» права на укладення договору відступлення права вимоги.

Тотожних висновків дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 26.04.2022 по справі № 278/2355/16-ц, розглядаючи питання відступу від правової позиції, викладеної в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 16.12.2020 року по справі № 461/2900/11.

Отже, у даній справі відсутні належні і допустимі доказів на підтвердження того, що договір від 24.04.2020 між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.А. та зареєстрований в реєстрі за № 125, п. № 101 Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги щодо права ТОВ «Консалт Солюшенс» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 05/02/2008/840-К/121 від 06.02.2008 та договором іпотеки від 06.02.2008, посвідченим Рудницькою Ю.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованим за № 218 року, укладені із порушенням вимог чинного законодавства, що свідчить про відсутність підстав для визнання їх недійсними.

Друга позовна вимога в частині скасування запису про іпотеку є похідною від першої вимоги, і тому не підлягає задоволенню.

Таким чином у задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати відносяться на рахунок позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 76-83, 141, 158, 263-265, 273, 280-289, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов адвоката Гитченко Сергія Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , до ВАТ КБ «Надра» , ТОВ «Консалт Солюшнс» код 44251700, за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, про визнання недійсним додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги в частині іпотеки і кредитного договору, скасування запису про державну реєстрацію іпотеки, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.К. Барвенко