ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4512/24 Справа № 175/5900/23 Головуючий у першій інстанції: Васюченко О.Г. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки їх виплат,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що в період з 12 листопада 2021 року по 05 березня 2022 року вона працювала в торгівельній точці відповідача на посаді продавця, перебувала з вказаним роботодавцем у трудових відносинах згідно трудового договору, укладеного в письмовій формі на невизначений строк. З 06 березня 2022 року, у зв`язку з переміщенням підприємницької діяльності за межі м. Краматорська через початок збройної агресії проти України, цей трудовий договір роботодавцем в односторонньому порядку було фактично розірвано, без внесення будь-яких відповідних записів до нього чи до її трудової книжки про цей період її роботи, а підприємницько-господарча діяльність була переміщена за межі м.Краматорська. За період роботи у відповідача перед нею ОСОБА_3 виникла заборгованість зі сплати належної їй заробітної плати: за повний фактично відпрацьований нею робочий місяць у лютому 2022 року, а також за фактично відпрацьовані нею 5 робочих днів у березні 2022 року. Ні в день фактичного припинення вищезазначених трудових відносин, ні до подачі позову до суду повний грошовий розрахунок відповідачем не проведено, належні їй грошові кошти з оплати її праці за повний відпрацьований місяць лютий 2022 року та 5 відпрацьованих днів березня 2022 року не виплачено. Отже, позивачем неотримана заробітна плата за повний календарний місяць у лютому 2022 року склала 6500 грн., та неотримана заробітна плата за 5 робочих днів у березні 2022 року при 8-годинній тривалості робочого дня згідно п. 4 трудового договору склала 1570 грн 40 коп. Також на день фактичного припинення вищезазначених трудових відносин відповідач був зобов`язаний сплатити їй грошову компенсацію за невикористаний час щорічної основної відпустки за період з 12 листопада 2021 року по 05 березня 2022 року в сумі 1602 грн 46 коп. Станом на теперішній час підприємницьку діяльність у межах м.Краматорська відповідачем відновлено, однак при цьому заборгованість з належної заробітної плати ОСОБА_3 не виплачується, будь-які заходи до цієї виплати не приймаються. Попри наявність об`єктивної можливості виконати свої зобов`язання з виплати їй належної заробітної плати, відповідач протягом тривалого часу від виконання цього зобов`язання ухиляється. Тому позивач просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість з належної їй заробітної плати за лютий та березень 2022 року в загальній сумі 8070,40 грн, грошову компенсацію невикористаної основної відпустки за період з 12 листопада 2021 року по 05 березня 2022 року в сумі 1602,46 грн та середній заробіток за час затримки виплати належного при звільненні грошового розрахунку за період з 06.03.2022 по 18.01.2023 в сумі 76000,00 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки їх виплат задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати за лютий та березень 2022 року в загальній сумі 8 070,40 грн. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію невикористаної основної відпустки за період з 12 листопада 2021 року по 05 березня 2022 року в сумі 1602,46 грн. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виплати належного при звільненні грошового розрахунку в сумі 76000,00 грн. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

В апеляційній скарзі представник ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ціну позову, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив, в якому вона просить апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду в оскаржуваній частині з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з 12 листопада 2021 року ОСОБА_3 працювала в торгівельній точці відповідача на посаді продавця, що підтверджується трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 12.11.2021, укладеного в письмовій формі на невизначений строк (а.с. 6).

Інформацію про розірвання трудового договору від 12.11.2021, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , трудовий договір не містить (а.с. 6 зворот).

Згідно наданого розпорядження ФОП ОСОБА_1 №23 від 17.08.2023, ОСОБА_3 звільнено з посади продавця продовольчих товарів 17 серпня 2023 року через відсутність на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль (а.с. 36).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, зміни набрали чинності 19 липня 2022 року) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належного при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивачка вказала період з 06 березня 2022 року по 18 січня 2023 року.

Разом з тим, згідно наданого розпорядження ФОП ОСОБА_1 №23 від 17.08.2023, ОСОБА_3 звільнено з посади продавця продовольчих товарів 17 серпня 2023 року через відсутність на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль (а.с. 36).

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, ОСОБА_3 вказане розпорядження №23 від 17.08.2023 про її звільнення не оскаржувала.

Також, відповідачем ФОП ОСОБА_1 до місцевого суду надано акти відсутності працівника на робочому місці №1 від 01.03.2022, №2 від 02.03.2022, №3 від 03.03.2022, №4 від 04.03.2022, №5 від 05.03.2022, №6 від 06.03.2022, №7 від 07.03.2022, №8 від 08.03.2022, №9 від 09.03.2022, №10 від 10.03.2022, №11 від 11.03.2022, №12 від 12.03.2022, №13 від 13.03.2022, №14 від 14.03.2022, №15 від 15.03.2022, №16 від 16.03.2022, №17 від 17.03.2022, №18 від 18.03.2022, №19 від 19.03.2022, №20 від 20.03.2022, №21 від 21.03.2022, №22 від 22.03.2022, №23 від 23.03.2022, №24 від 24.03.2022, №25 від 25.03.2022, №26 від 26.03.2022, №27 від 27.03.2022, №28 від 28.03.2022, №29 від 29.03.2022, №30 від 30.03.2022, №31 від 31.03.2022, №32 від 30.04.2022, №33 від 31.05.2022, №34 від 30.06.2022, №35 від 31.07.2022, №36 від 31.08.2022, №37 від 30.09.2022, №38 від 31.10.2022, №39 від 30.11.2022, №40 від 31.12.2022, №41 від 31.01.2023, №42 від 28.02.2023, №43 від 31.03.2023, №44 від 30.04.2023, №45 від 31.05.2023, №46 від 30.06.2023, №47 від 31.07.2023, №48 від 17.08.2023, в яких вказано, що ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці протягом всього робочого дня, причини своєї відсутності не повідомляла, на телефонні дзвінки не відповідача. Вказані Акти складені та підписані в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 42-89).

Виходячи з викладеного, враховуючи, що у заявлений позивачкою період з 06 березня 2022 року по 18 січня 2023 року для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем ФОП ОСОБА_1 , - колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні та притягнення роботодавця до відповідальності згідно ст. 117 КЗпП України.

Належних та допустимих доказів розірвання трудового договору з відповідачем у інший період часу, ніж зазначено у наказі про звільнення (17.08.2023) - позивачкою не представлено; клопотань про витребування відповідних доказів судом позивачкою також не заявлено, що підтверджується матеріалами справи.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні, а тому рішення місцевого суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з постановленням у скасованій частині нового судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду, згідно змісту апеляційної скарги, оскаржене лише в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні, тому суд апеляційної інстанції справу в частині стягнення на користь позивачки заробітної плати та грошової компенсації невикористаної відпустки - не переглядає, згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачка, за наявності підстав, не позбавлена можливості, на захист своїх прав та законних інтересів, звернутись до суду з іншим позовом, за іншого обґрунтування.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення місцевого суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 7, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2024 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні скасувати і у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складений 21 червня 2024 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова