Житомирський апеляційний суд
Справа №292/1112/24 Головуючий у 1-й інст. Гуц О. В.
Категорія 70 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.,

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №292/1112/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та на утримання матері з якою проживає дитина з інвалідністю, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Гуц О.В. селищі Пулини,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 19 квітня 2018 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Пулинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 7. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Донька ОСОБА_5 народилася з інвалідністю, позивачка є її опікуном. Спільне життя з відповідачем не склалося, тому на даний час вони проживають окремо, неповнолітня дочка проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Через інвалідність дитина потребує постійного реабілітаційного лікування, своєчасного оздоровлення та належного харчування, тому відповідач має сплачувати аліменти, розмір яких повинен бути достатнім для належного догляду за дитиною. Позивачка працює у Житомирському обласному спеціалізованому центрі медичною сестрою, однак її заробітної плати недостатньо для утримання та лікування дитини. При цьому відповідач працездатний та може надавати матеріальну допомогу, а тому позивачка вважає, що він взмозі сплачувати аліменти на утримання дитини та матері, з якою проживає дитина з інвалідністю, у визначеною нею розмірі. Враховуючи вищевикладене, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 7000,0 грн щомісячно, починаючи з 10.09.2024 і до досягнення дитиною повноліття та на своє утримання, як матері, з якою проживає дитина з інвалідністю в сумі 1000,00 грн щомісячно, починаючи стягнення з 10.09.2024 і на весь час проживання з нею та опікування дитиною - інвалідом.

Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітню дитину-дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00 грн щомісячно, починаючи з 10.09.2024 і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1211,20 грн судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що позивач змушена знаходити кошти для лікування спільної дитини сторін. Дитина сторін ОСОБА_5 має ураження центральної нервової системи та обмеження життєдіяльності, а тому фізично не може обходитися без сторонньої допомоги. Судом незаконно відмовлено у стягненні аліментів на дружину, з якою проживає дитина з інвалідністю. Також, позивачем надано докази на підтвердження спроможності відповідача сплачувати аліменти у розмірі 7000,00 грн.

05 грудня 2024 року ОСОБА_2 надіслав відзив на апеляційну скаргу у якому просить у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 відмовити. Зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими. Позивач не має права на власне утримання, оскільки вона не здійснює постійний сторонній догляд за дитиною. Вказує, що позивачем жодним чином не доведено розмір доходів відповідача та не доведено можливість останнього сплачувати аліменти на дитину у розмірі 7000,00 грн.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.04.2018 року.

У сторін народилася дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21 серпня 2018 року.

Відповідно до копії витягу №673 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15.05.2024, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Дитина проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, що не оспорюється відповідачем та підтверджується матеріалами справи.

За даними медичної документації, ОСОБА_4 має статус дитини з інвалідністю та діагноз: порушення психологічного розвитку з емоційно-вольовою незрілістю, протестними реакціями внаслідок органічного ураження ЦНС (вроджена субкомпенсована гідроцефалія, мозочків синдром). Помірний ступінь обмеження життєдіяльності F06.8., та супутній діагноз: загальний недорозвиток мовлення І рівня (моторна алалія) F80.1/80.2. Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда № 8/39 від 07.03.2024 внаслідок захворювання має обмеження до самообслуговування, до орієнтації, спілкування, контролю за своєю поведінкою, та потребує певного комплексу реабілітаційних заходів.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 31.01.2024 "Обласного медичного спеціалізованого центру" Житомирської обласної ради, ОСОБА_4 , має клінічний діагноз: порушення психологічного розвитку з емоційно-вольовою незрілістю, протестними реакціями внаслідок органічного ураження ЦНС (вроджена субкомпенсована гідроцефалія, мозочків синдром). Помірний ступінь обмеження життєдіяльності F06.8., та супутній діагноз: загальний недорозвиток мовлення І рівня (моторна алалія) F80.1/80.2. та за відомостями Управління соціального захисту населення Житомирської райдержадміністрації, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 має статус дитини з інвалідністю.

Стягуючи аліменти на утримання малолітньої дочки у розмірі 4000,0 грн щомісячно, суд першої інстанції виходив з того, що розмір аліментів 7000,0 грн, який просить стягнути з відповідача позивачка на утримання дитини, є суттєво завищеним. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення аліментів на утримання матері, з якою проживає дитина з інвалідність суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка не надала належних та достатніх доказів того, що спільна неповнолітня дитина сторін, яка має статус дитини з інвалідністю не може обходитися без постійного стороннього догляду, що є обов`язковою умовою при реалізації нею права на утримання у зв`язку з проживанням з позивачкою дитини з інвалідністю.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.97) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).

Тлумачення як статті 7 СК України загалом, так і частини 9 статті 7 СК, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст.18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 СК України).

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ст.183 СК України передбачено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про прожитковий мінімуму» прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Порядок проведення науково-громадської експертизи встановлюється на принципах соціального партнерства та затверджується Кабінетом Міністрів України. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Відповідно до положення ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", згідно якого, з 01 січня 2024 року встановлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 років, який становить - 3196,00 грн, мінімальний гарантований розмір аліментів для дітей віком від 6 до 18 років становить - 1598,00 грн.

За загальним правилом батьки несуть рівні аліментні обов`язки щодо утримання дитини.

З цього випливає, що виплачувані одним із батьків аліменти мають складати лише половину суми, що має витрачатися на утримання дитини.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже у змагальному процесі саме на позивача лягає тягар доведення обґрунтованості його вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості його заперечень.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилалась на те, що дитина проживає з нею, а відповідач у свою чергу, проживає окремо та між сторонами не досягнуто згоди щодо способу виконання свого обовязку відповідачем утримувати малолітню дитину.

Аргументів щодо визначеного у позовній заяві розміру аліментів позивач в позовній заяві не наводить.

Колегія суддів зауважує, що участь батьків в утриманні своїх дітей повинна бути рівнозначною, утримання аліментів з одного з батьків не має приводити до безпідставного збагачення іншого за їх рахунок, зважаючи на те, що відповідач отримує стабільний дохід.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Визначений судом першої інстанції розмір аліментів на переконання колегії суддів дозволить зберегти баланс між потребами дитини та потребами відповідача.

Нормами ч. 1 ст. 88 СК України передбачено, що якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як встановлено судом, малолітня дитина сторін має статус дитини з інвалідністю, проживає з матір, яка опікується дитиною, потребує реабілітаційного лікування та своєчасного оздоровлення і належного харчування. ОСОБА_4 відвідує заклад дошкільної освіти, що підтверджується характеристикою Пулинського закладу дошкільної освіти №1 "Ялинка" відділу освіти Пулинської селищної ради за № 11 від 30.09.2024.

Згідно довідки КПН "Обласний медичний спеціалізований центр "Житомирської обласної ради №6018 від 16.10.2024, позивач - ОСОБА_1 працює у вказаному медичному центрі на посаді медичної сестри.

Відповідно до п.21 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 року № 917 "Про деякі питання встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям" підставою для встановлення дитині категорії "дитина з інвалідністю підгрупи А" є виключно висока міра втрати здоров`я та надзвичайна (повна) залежність від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду та фактична нездатність до самообслуговування. До числа дітей із виключно високою мірою втрати здоров`я належать діти, які мають будь-які основні види порушень функцій організму III і IV ступеня їх вираження (виражені та значно виражені порушення) і обмеження життєдіяльності будь-якої категорії II, III і IV ступеня їх вираження (які оцінюються відповідно до вікової норми).

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 не надала належних та достатніх доказів того, що спільна неповнолітня дитина сторін, яка має статус дитини з інвалідністю не може обходитися без постійного стороннього догляду, що є обов`язковою умовою при реалізації нею права на утримання у зв`язку з проживанням з позивачкою дитини з інвалідністю.

Наявні у матеріалах справи медичні висновки свідчать про захворювання ОСОБА_4 , передбачене Переліком медичних показань, що дає право на одержання державної соціальної допомоги на дітей з інвалідністю, а також про необхідність проведення реабілітаційних заходів.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що медичні документи, надані стороною позивача не вказують на те, що дитина сторін в силу свого захворювання, не може обходитися без постійного стороннього догляду особи, яка опікується нею, що не заперечувалося ОСОБА_1 та на спростування зазначеної обставини, останньою не надано доказів на підтвердження того, що дитина потребує постійного стороннього догляду, що є однією з підстав, згідно до ст. 88 СК України, для відмови у задоволенні вимог про стягнення коштів на утримання матері, з якою проживає дитина з інвалідністю.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, та зводяться до незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Водночас колегія суддів враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді