Справа № 496/1339/24
Провадження № 2/496/1479/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року суддя Біляївського районного суду Одеської області Буран В.М., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Держави України в особі Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ. Вул. Грушевького, 12/2), Держави рф в особі Генерального консульства держави рф в Польщі (адреса: UL Stefana Batorego 15, Gdansk-Wrzeszcz 80-251) про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією рф частини території України, порушенням прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добровільності, внаслідок незалежного виконання своїх позитивних обов`язків,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Держави рф в особі Генерального консульства держави рф в Польщі та просить відшкодувати моральну шкоду, завдану порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією рф частини території України, порушенням прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добровільності, внаслідок неналежного виконання своїх позитивних обов`язків.

Ухвалою суду від 13.03.2024 року позовну заяву було залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків в ній.

05.04.2024 року за Вх. № 10368/24 до канцелярії суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви. У своїй заяві позивач просив вважати недоліки позову виправленими та вважав можливим відкрити провадження у справі.

Суд, ознайомившись із матеріалами заяви про виправлення недоліків, вважає їх не усунутими та позов необхідно повернути ОСОБА_1 .

Визначенні ухвалою суду від 13.03.2024 року недоліки позову відповідно до п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України, було виправлено, шляхом зазначення інформації, в тому числі, щодо наявності чи відсутності електронного кабінету.

Вимоги щодо сплати судового збору у відповідності до вимог Закону, ОСОБА_1 не виконав та докази сплати судового збору до суду не надав, посилаючись на положення ЗУ «Про судових збір» , а саме п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду та п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх інстанція звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно, а також зазначив, що існує усталена практика, відповідно якої судовий збір за позовні вимоги до рф не справляється.

Суд, ухвалою суду від 13.03.2024 року визначив підстави звільнення від сплати судового збору у вказаному позову, та вказав позивачу про те, що зміст позову та додатки до нього, не підтверджують факту того, що ОСОБА_1 підлягає звільненню від сплати судового збору. Ухвалу суду про залишення позову без руху не оскаржувалась.

Ухвалою суду від 13.03.2024 року на позивача було покладено обов`язок забезпечити подання до суду належним чином засвідчений уповноваженим перекладачем або нотаріальний переклад позовної заяви та доданих до неї документів, для вручення відповідачу через відповідні установи юстиції, та проведення окремих процесуальних дій за місцезнаходженням відповідача.

Позивач не виконав вказану вимогу та зазначив, що у зв?язку з агресією з боку російської федерації та введенням воєнного стану АТ «Укрпошта» з 24 лютого 2022 року припинило обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з країною-агресором. Розірвано дипломатичні відносини між Україною та рф, функціонування закордонних дипломатичних установ України на території росії та зупинено діяльність її дипломатичних установ на території України. Комунікація МЗС з органами влади рф за посередництва третіх держав також не здійснюється. Зазначене унеможливлює будь яке надсилання кореспонденції та повідомлення компетентних органів країни-агресора. На погляд ОСОБА_1 , адекватною є позиція судів, у яких повідомлення відповідача засобами поштового зв?язку не здійснюється, а лише публікується оголошення на сайті «Судова влада України» (наприклад, справа №910/10517/22).

Суд, зазначає, що згідно до ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 ЦПК України. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Таким чином, у разі відкриття провадження за цією позовною заявою суд зобов`язаний невідкладно надіслати відповідачу копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Жодних дипломатичних установ на території України відповідач - рф не має. Без належним чином оформлених документів суд, позбавлений можливості виконати вимоги ст. 498 ЦПК України щодо звернення України з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому ЦПК України або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Стаття 21 Конституції України проголошує, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України). Такі ж саме аспекти вимагаються і частиною 1 статті 9 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У справах "Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany", "Kreuz v. Poland", Пелевін проти України, Наталя Михайленко проти України та інших Європейський суду з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. згадане вище рішення у справі Вайт і Кеннеді проти Німеччини, п. 59; рішення у ОСОБА_2 та К. М. проти Сполученого Королівства (T.P. and K.M. v. The United Kingdom) [GC], № 28945/95, п. 98, ECHR 2001; а також у справі Z. Та інші проти Сполученого Королівства (Z. And Others v. The United Kingdom) [GC], № 29392/95, п. 93, ECHR 2001). Якщо дане обмеження відповідає таким принципам, то воно не становить порушення статті 6.

Враховуючи те, що недоліки позовної заяви визначені в ухвалі суду від 13.03.2024 року позивач не усунув у спосіб, визначений ухвалою про залишення позовної заяви без руху, суд доходить до висновку про наявність підстав для визнання позовної заяви не поданою та повернення її відповідачеві. При цьому, з огляду на вищевказане, суд не вбачає порушення права на доступ до суду.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, часу для усунення недоліків було більш ніж достатньо, заява вважається неподаною і повертається позивачеві, про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

Згідно ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст. 185, 260, 261, 353, 354 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Держави рф в особі Генерального консульства держави рф в Польщі про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією рф частини території України, порушенням прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добровільності, внаслідок неналежного виконання своїх позитивних обов`язків - вважати неподаною та повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.М. Буран