Справа № 603/774/24
Провадження №2/603/290/2024
У Х В А Л А

20 грудня 2024 року м. Монастириська

Суддя Монастириського районного суду Тернопільської області Галіян І. М., ознайомившись з матеріалами позовної заяви Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення плати за безоблікове водокористування,

в с т а н о в и в:

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі ПрАТ «АК «Київводоканал»), в інтересах якого діє Плясун О. І., звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на користь товариства 21 060,67 грн плати за безоблікове водокористування.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 16.09.2020 року ПрАТ «АК «Київводоканал» було проведено обстеження водопостачання та водовідведення об`єкта, належного ОСОБА_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами перевірки виявлено самовільне водокористування, що було зафіксовано у відповідному акті обстеження № 238147. Оскільки відповідач самовільно користувався послугами з централізованого водопостачання та водовідведення (без згоди позивача та без укладеного договору), його водокористування вважається безобліковим. На виконання висунутої позивачем вимоги щодо усунення виявлених недоліків ОСОБА_1 24.09.2020 року подав заяву до позивача з проханням укласти договір на надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення по об`єкту, що за адресою: АДРЕСА_1 . Поряд з цим, встановлено, що об`єм води, спожитої відповідачем за 30 днів безоблікового водокористування становить 916 м3, загальна вартість якої 21 060,67 грн. Однак на момент звернення до суду із цим позовом ОСОБА_1 в добровільному порядку не виконав вимоги позивача щодо сплати вказаної заборгованості.

Вирішуючи питання про можливість відкриття провадження у цій справі, суд зазначає таке.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, і це правило є загальним.

Разом з тим, завданням господарського судочинства відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з п. п. 1, 15 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Господарського кодексу України (далі ГК України) суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці (ч. 2 ст. 55 ГК України).

За правилами ч. 1 ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Так, в ч. 2 ст. 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У силу вимог ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

З матеріалів справи вбачається, що спір щодо безоблікового водокористування виник між ПрАТ «АК «Київводоканал» і ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем (далі ФОП), який здійснював господарську діяльність з розливу води на об`єкті (пункті розливу), що по АДРЕСА_1 (акт обстеження водоспоживання та водовідведення об`єкту № 238147, розрахунок за безоблікове, самовільне користування послугами № 68/2/20). У зв`язку з наведеним позивач 24.09.2020 року звернувся до ФОП ОСОБА_1 із заявою про укладення договору на надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення по об`єкту водоспоживання та водовідведення, розташованого в АДРЕСА_1 .

На переконання суду, спірні правовідносини між ПрАТ «АК «Київводоканал» та ОСОБА_1 виникли щодо заборгованості внаслідок безоблікового водокористування, здійсненого ОСОБА_1 саме як фізичною особою-підприємцем під час зайняття ним господарською (підприємницької) діяльністю на пункті розливу води, що по АДРЕСА_1 .

Таким чином Монастириський районний суд Тернопільської області не є «судом, встановленим законом» для розгляду цієї справи. Поряд з цим, ПрАТ «АК «Київводоканал» вправі звернутись із відповідним позовом до господарського суду.

Водночас суд звертає увагу позивача на приписи ч. 3 ст. 30 ГПК України, згідно з якими спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з положеннями статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Таким чином, житлові будинки, будівлі, споруди тощо охоплюються поняттям «нерухоме майно».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.02.2021 року в справі № 911/2390/18 зазначила, що за правилами чинного Господарського процесуального кодексу України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 Господарського процесуального кодексу України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Оскільки спір між сторонами виник щодо водопостачання та водовідведення, що здійснюється на об`єкті (пункті розливу води), що по АДРЕСА_1 , відповідний позов, на переконання суду, повинен пред`являтися за місцем знаходження цього майна за правилами виключної підсудності, тобто до Господарського суду міста Києва.

У силу п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що у відкритті провадження в справі слід відмовити з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 19, 186, 261, 353-354 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення плати за безоблікове водокористування.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І. М. Галіян