Провадження № 2/161/522/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

при секретарі - Новак Л.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по нарахованій але не виплаченій заробітній платі, -

ВС Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Вимоги позову обґрунтовано тим, що з липня 2020 року по лютий 2022 року він перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 на підставі трудового контракту та обіймав посаду водія далекобійника.

Однак, відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 92 338,55 грн.

При цьому роботодавець не повідомив мене про припинення трудових відносин, не ознайомив з наказом про звільнення та на момент звільнення не виплатив заборгованості по заробітній платі. Відповідач в лютому 2022 року не відповідав на телефонні дзвінки від позивача та почав уникати зустрічі з ним.

З огляду на наведене, просить стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 92 338,55 грн.

Ухвалою від 31.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

28.08.2023 на адресу суду надійшов відзив від відповідача обгрунтований тим, що в період існування трудових відносин, враховуючи період звільнення з роботи ОСОБА_3 , з 3.07.2020 року до лютого 2022 року позивач ОСОБА_3 перебуваючи в трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 систематично отримував кошти як працівник. Зазначає, що ОСОБА_4 протягом періоду трудових відносин між відповідачем та позивачем, зокрема - з 3.07.2020 року до лютого 2022 року, сплачував податки у розмірі 18% та військовий збір у розмірі 1,5 %. Просив в задоволені позову відмовити.

21.03.2024 представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог шляхом їх зменшення, а саме просив стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в користь позивача невиплачену йому заробітну плату в розмірі 74 530,43 грн.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що у період з 27 липня 2020 по 21 лютого 2022 ОСОБА_3 працював у ФОП ОСОБА_4 на посаді водія, що підтверджується копією трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю від 27.07.2020 та довідкою форми ОК-5 Пенсійного фонду України (а.с.106, 4-7).

Згідно відзиву та представник позивача визнав, що ОСОБА_3 наказом про прийняття на роботу №10 від 24.07.2020 року, ОСОБА_3 був прийнятий на роботу (на посаду водія) з 27.07.2020 року, наказом №9 від 13.07.21 року ОСОБА_3 був звільнений з роботи за згодою сторін, наказом №14 від 18.10.21 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу (на посаду водія) з 19.10.2021 року, наказом №3 від 21.02.2022 року ОСОБА_3 був звільнений з роботи за згодою сторін.

Згідно розрахунку позивача, нарахована, але невиплачена заробітна плата за мінусом сплачених податків та зборів ОСОБА_3 за період з липня 2020 по липень 2021 року, з жовтня 2021 по лютий 2022 становить 74 530,43 грн (а.с.93).

Відповідно до п. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

У відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Верховний Суд у постанові від 21.02.2023 року у справі № 910/6968/16 (607/6254/15-ц) вирішуючи спір про наявність обов`язку сплатити нараховану, але невиплачену заробітну плату, звертає увагу на зміст поняття заробітної плати, який узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідачем належних та допустимих доказів виплати позивачу заробітної плати не надано, не доведено відсутність заборгованості щодо невиплаченої заробітної плати перед позивачем.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до норм статей 115,116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, з мотивів та доводів, що викладені вище.

У відповідності до ст.141ЦПК України з відповідача у користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн., від сплати якого був звільнений позивач при зверненні до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 274-279, 430 ЦПК України, ст. 115,116 КЗпП України суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по нарахованій але не виплаченій заробітній платі задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату в розмірі 74 530 (сімдесят чотири тисячі п`ятсот тридцять) гривень 43 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 20.06.2024.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області А.В. Олексюк