Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2254/2024
Головуючий у суді першої інстанції Т.Г. Ільєва
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

03 травня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року,

у с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що з 2021 року винаймала об`єкт нерухомого майна для власного проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності № 156 в інтересах ОСОБА_2 , було укладено Договір від 15.06.2021 найму житлової квартири.

Сторони Договору погодили, що місячна плата за оренду житла складатиме 900 доларів США.

Того ж дня, 15.06.2021, позивач передала грошові кошти: 900,00 доларів США за перший місяць оренди житла, що підтверджується п. 2.1. Договору, 3600,00 доларів США за наступні чотири місяці оренди житла, що підтверджується п. 7.3. Договору, 900,00 доларів США гарантійної суми, що склала 24 300,00 грн.

Загалом 15.06.2021 позивач передала відповідачу 5 400,00 доларів США.

Відповідно до розписки від 10.11.2021, позивач передала відповідачу додатково ще 4500 доларів США за наступні місяці проживання, а саме: за період з 17.11.2021 по 17.04.2022 включно.

Таким чином, позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання та завчасно (з передплатою) здійснила оплату за найм житла.

Відповідно до розписки від 10.11.2021, позивач передала відповідачу додатково ще 4500 доларів США, за наступні місяці проживання, а саме: за період з 17.11.2021 по 17.04.2022 включно.

Разом з цим, через повномасштабне вторгнення Російської Федерації, позивач була змушена виїхати за межі України, про що 28.02.2022 повідомила відповідача.

01.03.2022 позивач повідомила відповідачку про припинення правовідносин і розірвання договору найму житла.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01.03.2023 по справі № 757/33475/22-ц вирішено спір між тими ж сторонами щодо стягнення неповернутої частини гарантійного платежу. Позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

З огляду на припинення правовідносин між сторонами відповідач мав би також повернути позивачу передчасно сплачену грошову суму за проживання у період з 01.03.2022 по 17.04.2022, що складає 1350 доларів США , яка не була повернута.

Відтак, позивач просила суд, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 50 827,50 грн, еквівалентом яких є 1350,00 доларів США 00 центів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим із порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, та без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, а тому таким, що підлягає скасуванню. Просить ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що сторони погодили припинення правовідносин за договором від 15.06.2021, що зокрема підтверджується їхньою поведінкою, то їхні зобов`язання на момент розірвання вказаного договору припинилися.

Таким чином, на думку позивача, у неї були відсутні зобов`язання щодо сплати орендної плати за житло, натомість відповідач мав повернути сплачені передчасно кошти.

Отже, наявні підстави для стягнення на користь позивача 1350,00 доларів США, що в грошовому еквіваленті на момент пред`явлення позову за курсом встановленим АТ КБ «Приватбанк» складає 50 827,50 грн.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції як на єдину підставу, послався на відсутність доказів, які б підтверджували факт непроживання позивача за адресою орендованого житла. Водночас, твердження позивача стосуються не тільки факту непроживання в період з 01.03.2022 у орендованому житлі, а припинення правовідносин за договором загалом.

Із вказаним твердженням суду апелянт не погоджується, оскільки нею до позовної заяви було долучено заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 01.03.2023 в справі № 757/33475/22-ц, яким вирішено спір між тими ж сторонами, по тим же обставинам. Предметом спору у справі № 757/33475/22-ц була частина гарантійного платежу неповернута позивачу після розірвання договору оренди. Суд розглянув всі подані в межах справи докази та встановив, що правовідносини між позивачем та відповідачем завершилися 01.03.2022. Крім того, твердження позивача про виїзд за кордон після повномасштабного вторгнення також було прийняте судом. Таким чином, в межах справи № 757/33475/22-ц вже були встановлені обставини завершення правовідносин між тими ж сторонами, а саме розірвання договору найму 01.03.2022. Отже, встановлені рішенням суду обставини в іншій справі мають перюдиційний характер і не підлягають повторному доказуванню.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач винаймала жило на підставі договору найму житлової квартири від 15.06.2021. (а.с. 5-8).

У відповідності до розписки, яка долучена до матеріалів справи, відповідач отримала в якості орендної плати від позивача за період 17.11.2021 по 17.04.2022 грошові кошти у розмірі 4500,00 доларів США (а.с. 9).

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.03.2023 по справі № 757/33475/22-ц вирішено спір між тими ж сторонами щодо стягнення неповернутої частини гарантійного платежу. Стягнуто з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 7 589 грн. 26 коп.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 посилається на те, що з огляду припинення правовідносин між сторонами, відповідач мав би також повернути позивачу передчасно сплачену грошову суму за проживання у період з 01.03.2022 по 17.04.2022, що складає 1350 доларів США, яка не була повернута.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку, що позивач не підтвердила, що в період з 01.03.2022 по 17.04.2022 перебувала за межами України, або проживала в іншому місці.

З таким твердженням суду погоджується і суд апеляційної інстанції виходячи з наступного.

За приписами ч.1 ст.810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі (ч.1 ст.811 ЦК України).

За приписами ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами відповідно до ст.629 ЦК України.

У відповідності до вимог ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15, положення статті 1212 ЦК України, відповідно до якого особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України, правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 зазначає, що судом не взято до уваги заочне рішення Печерського районного суду від 01.03.2023 ухвалене у справі № 757/33475/22-ц, яким встановлено завершення правовідносин між тими ж сторонами, а саме розірвання договору найму житлової квартири 01.03.2022. Отже, на думку апелянта встановлені обставини у справі № 757/33475/22-ц мають преюдиційний характер і не підлягають повторному доказуванню.

З приводу даного твердження апелянта, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Звільнення від доказування є преюдиціальність обставин, існування або не існування якої встановлене судовим рішенням, що вступило в законну силу, у цивільній, господарській або адміністративній справі (ч. 5 ст. 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, обставини встановлені рішенням суду не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Преюдиціальність дає привілей стороні у справі повторно не доказувати такі факти для обґрунтування своїх позовних вимог, а іншій стороні не дає права спростовувати ці факти іншими засобами доказування.

Колегія суддів, вважає за необхідне зауважити, що заочним рішенням Печерського районного суду від 01.03.2023 не встановлено непроживання ОСОБА_1 в орендованому нею житлі з 01.03.2022 по 17.04.2022. Вказаним рішенням суду також не встановлено припинення або розірвання договору найму житлової квартири, суд стягнув 7 589, 26 грн неповернутого гарантійного внеску у зв`язку з закінченням строку дії договору найму станом на листопад 2022 року (час звернення ОСОБА_1 з позовом до суду) і неповерненням відповідачкою усієї суми гарантійного внеску за мінусом 8 099 грн. вартості комунальних послуг та 3 200 грн. клінінгових послуг. Тобто, від гарантійного внеску у розмірі 24 300 грн суд відняв 8 099 грн. вартості комунальних послуг, 3 200 грн. клінінгових послуг, 5 411 грн суму добровільно повернуту відповідачкою та стягнув з відповідачки залишок гарантійного внеску у розмірі 7 589, 26 грн. (24 300 - (8 099, 74+3 200 +5 411) = 7 589, 26 грн).

Окрім того, доказів того, що апелянт у період часу з 01.03.2022 по 17.04.2022 перебувала за межами України або проживала в іншому місці, остання не надала як до суду першої інстанції так і не додає такі докази і до апеляційної скарги.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Апеляційний суд, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України не вбачає підстав для компенсації позивачці понесених нею витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна