Справа № 445/2139/23 Головуючий у 1 інстанції: Бакаїм М.В.
Провадження № 22-ц/811/3273/24 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м.Львів

Справа № 445/2139/23

Провадження № 22-ц/811/3273/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області, ухвалене у м.Золочеві 10 вересня 2024 року у складі судді Бакаїм М.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,-

встановив:

8 вересня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 за набувальною давністю. В обґрунтування позову посилається на те, що з 30 вересня 2003 року йому належить за законом житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за вказаною адресою. Будинок набутий в порядку спадкової трансмісії, належав його дружині ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Будинок вона успадкувала від своєї матері ОСОБА_6 за заповітом від 7 лютого 1998 року. Згідно цього заповіту, ОСОБА_6 усе своє майно заповіла ОСОБА_7 та ОСОБА_8 порівну. Це майно ОСОБА_6 набула до шлюбу з другим чоловіком ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вважає себе добросовісним набувачем цього майна з 30 вересня 2003 року, оскільки продовжує ним володіти, правомірність чого було встановлено рішенням Золочівського районного суду від 28 травня 2013 року. Зазначає, що необхідність звернення до суду зумовлена неможливістю отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки Четверта Львівська державна нотаріальна контора не визнає господарську книгу за 1958-1960 рр. ОСОБА_10 , як правовстановлюючий документ, як підставу для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Просить позов задовольнити.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує його законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що спірний будинок перейшов до нього після смерті ОСОБА_7 30 вересня 2003 року в порядку спадкової трансмісії, передбаченої ст. 551 ЦК УРСР. Будинок успадкований ОСОБА_7 від ОСОБА_10 , що встановлено рішенням Золочівського районного суду від 28 травня 2013 року. Вказує, що жодним судовим рішенням, ухваленим за участі сторін у попередніх справах, правомірність володіння будинком на АДРЕСА_2 не визнана недійсною і не скасована. Стверджує, що він (позивач) володіє вказаним житлом понад 20 років, що підтверджується рішенням Золочівського районного суду від 28 травня 2013 року, постановами Верховного Суду від 11 листопада 2020 року, 19 травня 2021 року, 21 грудня 2022 року та рішенням Виконкому Підгайчиківської сільської ради № 22 від 30 липня 2019 року. Інших законних претендентів, окрім нього на будинок немає, оскільки його доньки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 від спадщини після смерті ОСОБА_7 відмовились на його (позивача) користь, що встановив Золочівський районний суд своїм рішенням від 28 травня 2013 року. ОСОБА_8 відмовилась від частини спадщини ОСОБА_13 за заповітом від 7 лютого 1998 року, що підтверджується її заявою від 19 липня 2006 року. Відповідачі протягом 20 років не зверталися до нього ( ОСОБА_1 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння.

9грудня 2024 року представник відповідачів подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, у якому посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що спірний житловий будинок та земельна ділянка для його обслуговування розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

У погосподарському обліку зазначено головою господарства Грем К.Г., до погосподарського обліку внесені також ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , а надалі - ОСОБА_9

ОСОБА_14 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками є ОСОБА_17 та ОСОБА_10 .

ОСОБА_18 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 у с. Підгайчики Золочівського району Львівської області, її батьками були ОСОБА_9 та ОСОБА_19 .

4 вересня 1982 року ОСОБА_18 одружилась із ОСОБА_4 , після чого її прізвище змінено на ОСОБА_20 . Батьками ОСОБА_8 є ОСОБА_9 і ОСОБА_19 .

ОСОБА_19 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . За життя нею складено заповіт, за яким усе своє майно вона заповіла у рівних частках своїм донькам ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (дружині позивача). Даний заповіт складений 7 лютого 1998 року, посвідчений секретарем Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області та зареєстрований в реєстрі за №14. Заповіт ОСОБА_19 не змінювався та не скасовувався.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя для оформленням своїх спадкових прав після смерті матері ( ОСОБА_19 ) до нотаріуса не зверталась, спадщину прийняла шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном. Факт належного прийняття ОСОБА_7 спадщини після смерті ОСОБА_19 встановлено рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року, яке набрало законної сили.

Вказаним рішенням також встановлено, що ОСОБА_1 вправі претендувати на ту частину спадщини, яка мала б належати його дружині і яку вона не встигла оформити на своє ім`я після смерті матері ОСОБА_19 , в порядку ч. 1 ст. 551 ЦК України (в редакції 1963 року), тобто в порядку спадкової трансмісії.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року встановлено порушення спадкових прав ОСОБА_1 , в частині спадкування земельних ділянок, що належали ОСОБА_19 , а тому визнано частково недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині, що стосуються земельних ділянок.

ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 , оскільки вступив у володіння та управління спадковим майном.

Рішенням Виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради від 28 жовтня 2003 року № 58 оформлено право власності ОСОБА_9 на спірний житловий будинок.

На підставі цього рішення 25 листопада 2003 року Виконавчим комітетом Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області ОСОБА_9 видано свідоцтво про право власності на спірний будинок.

Право власності на спірне майно зареєстровано за ОСОБА_9 в реєстрі нерухомого майна, що засвідчується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 2093026 від 25 листопада 2003 року, виданим Золочівським міжрайонним бюром технічної інвентаризації.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9 . За життя він склав заповіт, яким усе належне йому майно заповів в рівних частинах дружині позивача ОСОБА_7 , яка померла раніше спадкодавця, та її сестрі ОСОБА_8 .

ОСОБА_8 успадкувала спірний житловий будинок після смерті ОСОБА_9 , її право власності на вказане житло засвідчується свідоцтвом про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1291, та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №1285, які видані державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори 12 травня 2008 року.

Рішенням Підгайчиківської сільської ради від 5 серпня 2008 року № 340 ОСОБА_8 передано у власність земельну ділянку площею 0,46 га, з яких: 0,25 га для обслуговування спірного житлового будинку та 0,21 га для ведення особистого селянського господарства.

Згідно свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_8 .

Спадкоємцями майна ОСОБА_8 є: її чоловік ОСОБА_4 та діти - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . ОСОБА_8 заповіту не залишила, спадкування здійснено за законом.

ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували спірне будинковолодіння після смерті ОСОБА_8 , по 1/3 частині кожен, що стверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, зареєстрованими в реєстрі за №3-2081, 3-2093 та 3-2105, що видані 15 липня 2011 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори.

Із витягів про державну реєстрацію прав від 28 вересня 2011 року вбачається, що право власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на спірне майно зареєстровано в реєстрі нерухомого майна.

Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що він має право на спадкування спірного майна, яке належало його дружині ОСОБА_7 . Ці обставини підтверджено рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року у справі № 1310/1784/12, яке набрало законної сили.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі №445/2464/14-ц відмовлено в позові ОСОБА_1 до Золочівського МБТІ, Золочівської державної нотаріальної контори Львівської області, П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю третіх осіб: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , про визнання недійсними рішень сільської ради, свідоцтва про право власності, витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно, визнання свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом такими, що втратили чинність, зобов`язання вчинити дії.

Зазначене рішення суду обґрунтовано тим, що суди, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право на спадщину, не врахували преюдийційні обставини, встановлені рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року у справі № 1310/1784/2012. Рішенням встановлено відсутність підстав для визнання недійсними свідоцтв від 12 травня 2008 року про право на спадщину, які були видані ОСОБА_8 (щодо прав на будинок), а також для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину (щодо прав на будинок), які були видані П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою 15 липня 2011 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Верховний Суд також зазначив, що вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення Виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради від 28 жовтня 2003 року № 58 про оформлення права власності на житловий будинок ОСОБА_9 та рішення Підгайчиківської сільської ради від 5 серпня 2008 року № 340 про передачу у власність земельних ділянок ОСОБА_8 з моменту їх прийняття є неефективним способом захисту, оскільки на їх підставі вже видані свідоцтва про право власності і вони не визнанні недійсними за результатами розгляду Золочівським районним судом Львівської області справи № 1310/1784/2012, рішення у якій набрало законної сили.

У справі №463/6540/20 за позовом ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування постанови нотаріуса, підтвердження права власності та відсутності підстав для набуття права власності, Верховний Суд, змінюючи мотиви судового рішення про відмову у задоволенні цього позову, виходив з того, що позивачами обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.

Верховний Суд зазначив, що ефективним способом захисту права є віндикаційний позов до осіб, за якими зареєстровано право власності на спірний житловий будинок, а не позов про скасування постанови державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, по частки на спірний будинок, підтвердження права власності ОСОБА_6 на спірний будинок та підтвердження відсутності у ОСОБА_9 підстав для набуття ним права власності на спірний будинок.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі 463/6540/20, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі ст. 82 ЦПК України, дійшли висновку про встановлення рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року у справі № 1310/1784/2012 факту належності спірного житлового будинку на праві власності ОСОБА_18 , а не його покійній дружині ОСОБА_6 , дочкою якої від першого шлюбу була дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , дітьми яких є ОСОБА_21 та ОСОБА_12 , та відмовили у задоволенні позову.

Згідно із ч. 4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 344 цього Кодексу особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років.

Згідно із постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набути право власності на майно за набувальною давністю можуть будь-які учасники цивільних правовідносин, якими відповідно до ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України.

Згідно із постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18, враховуючи положення ч.ч.1, 3 ст. 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Встановлені судами обставини свідчать про те, що позивач була обізнана про те, що власником квартири, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був померлий громадянин, тому не можна вважати володіння позивачем квартирою, яка залишилась після його смерті добросовісним. Смерть та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 740/3305/20 зазначено, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність визначених ст. 344 ЦК України правових підстав для задоволення позову, оскільки власником 2/5 частин у праві власності на спірний житловий будинок була покійна громадянка, матеріали справи не містять підтвердження, що вона відмовлялася від належного їй нерухомого майна; за життя покійна громадянка склала заповіт на доньку позивача, яка спадщину своєчасно не прийняла. Ці обставини були відомі позивачу. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Доводи касаційної скарги про те, що позивач більше 10 років добросовісно, відкрито та безперервно володів спірним майном, робив ремонт та реконструкцію будинку, сплачував комунальні послуги та податок на землю, а тому є всі підстави для визнання за ним права власності на 2/5 частки спірного житлового будинку за набувальною давністю, безпідставні, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів. Сам по собі факт користування позивачем будинком та проведення ремонтних робіт у ньому не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Встановлено, що позивачу були відомі всі обставини, щодо власника житлового будинку ( ОСОБА_8 ), а надалі - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знав, хто є власником.

Сам по собі факт користування позивачем спірним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 за час користування і володіння спірним будинком було відомо, що цей будинок не належав його дружині ОСОБА_5 , оскільки право власності на такий нею не оформлено, оскільки для оформленням своїх спадкових прав після смерті матері до нотаріуса вона не зверталась, хоча спадщину прийняла шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном.

Позивач не є добросовісним набувачем, так як володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Встановлено, що ОСОБА_1 користувався будинком після смерті своєї дружини (30 вересня 2003 року), яка також користувались цим будинком, вважаючи своєю власністю, належним чином не оформивши прав власника.

Позивач користується будинком, як спадковим майном яке він не успадкував у визначеному законодавством порядку, то відповідно за обставин встановлених судом під час розгляду справи, за ним не можна визнати право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Рішення Виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради від 28 жовтня 2003 року № 58 про оформлення права власності на житловий будинок за ОСОБА_9 , на підставі якого надалі Виконавчим комітетом Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області видано свідоцтво про право власності на спірний будинок, є чинним.

На підставі цього, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 добросовісно користувався протягом тривалого часу спірним будинком.

Судом встановлено, що площа спірного будинку, на який позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, повністю відповідає площі будинку, який належить відповідачам у справі, що спростовує твердження ОСОБА_1 про наявність двох різних будинків.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові. Позивач зазначає, що спірний будинок йому належить в порядку спадкування і одночасно просить визнати за ним право власності за набувальною давністю.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування оскаржуваного рішення не встановлені.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2024 року.

Головуючий

Судді