Запорізький Апеляційний суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ (надалі ГУ ПФУ В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ), ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про встановлення фактів, що мають юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом (а.с.1-4), який у подальшому уточнила (а.с.73) та в якому просила встановити: - факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 19.06.2013 року по 06.03.2023, - а також факт перебування ОСОБА_1 на утриманні чоловіка по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що у період з 2002 по 06.03.2023 вона проживала з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у притаманних шлюбу відносинах, однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебувала на утриманні чоловіка. Оскільки ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 до 18.06.2013, то позивачка вважає, що період відносин притаманних шлюбу з ОСОБА_4 , почався з 19.06.2013 та тривав по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивачка та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , вони вели спільне господарство, проводили разом вихідні, святкували родинні свята, мали спільний сімейний бюджет, а також мали взаємні права і обов`язки подружжя. Постійно підтримували один одного, ходили на гостини як подружжя. ОСОБА_4 повністю утримував родину, забезпечував позивача, сплачував рахунки, робив ремонт у квартирі. Позивачка у період проживання у притаманних шлюбу з ОСОБА_4 відносинах не працювала, є інвалідом III групи загального захворювання, отримує пенсію, яка станом на січень 2020 року становить 1638 грн., станом на листопад 2023 року - 2520,00 грн. ОСОБА_4 помер, місце смерті у стаціонарі лікарні КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть, в якому зазначено місце проживання: АДРЕСА_2 , однак це адреса його реєстрації місця проживання, а не його фактичного місця проживання. Підставою звернення до суду позивачки стало те, що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу має важливе юридичне значення для призначення їй пенсії у зв`язку із втратою годувальника, оскільки пенсії Позивача не вистачає для повноцінного життя. Іншим правовим шляхом, окрім звернення до суду, вона не може підтвердити вказаний факт, який відповідно до закону породжує юридичні наслідки.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Гашук К.В.(а.с.19). Ухвалою суду першої інстанції (а.с.20)провадження у цій справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні у якості свідка була допитана ОСОБА_6 , яка пояснила що є подругою ОСОБА_1 з 1965 року. Їй відомо, що Позивачка з ОСОБА_4 проживали разом у квартирі позивачки з 2002 року. Десь у цей час свідок і познайомилася з ОСОБА_4 . Позивачка та померлий разом жили, разом їздили відпочивати до Миргороду, приїжджали до неї на дачі. Свідок їх сприймала, як родину. Коли ОСОБА_1 хворіла ОСОБА_4 за нею доглядав та дуже багато зробив, щоб вона одужала. Після хвороби Позивачка пішла на пенсію, а ОСОБА_4 працював. Де саме він працював свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила суду, що є сусідкою Позивачки, мешкає у кв. АДРЕСА_3 , з 1980 року. Позивачка мешкає у своїй квартирі з 2001 року, приблизно з 2002 року разом з позивачкою почав мешкати ОСОБА_4 , вони жили разом однією родиною, спільно відпочивали. ОСОБА_4 працював, забезпечував матеріально родину, здійснював необхідні закупівлі. Був період, коли позивачка сильно хворіла, він її доглядав та забезпечував медикаментами. ОСОБА_4 раптово помер, а позивачка залишилася одна. Свідку також відомо про те, що померлий працював та отримував нормальну пенсію.

У якості свідка у судовому засіданні допитана ОСОБА_8 , яка є рідною сестрою Позивачки та яка пояснила, що з 2000 років ОСОБА_4 спільно мешкав разом з її сестрою, вони вели спільне господарство, мешкали разом як чоловік та дружина, але шлюб не зареєстрували. Причини цього свідку не відомі. Свідок була присутня на сімейних святах, обізнана про те, що Позивачка з померлим спільно відпочивали в Миргороді, Криму, Києві. Також, свідку відомо про те, що у померлого була дружина, але з нею він не мешкав. ОСОБА_4 працював та повністю забезпечував родину, пізніше вийшов на пенсію. У Позивачки окрім пенсії інших доходів не було. У період хвороби сестри, ОСОБА_4 забезпечував останню та про неї піклувався. Свідок сприймала ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як родину.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила суду, що є подругою Позивачки. Свідку відомо про те, що Позивачка з ОСОБА_4 мешкали разом досить довго, більше 20 років. Майже одразу після розлучення з першим чоловіком, Позивачка у віці приблизно 40 років познайомилася з ОСОБА_4 . Спочатку він просто відвідував її, а потім вони почали жити разом. Позивачка не працювала та перебувала на повному утриманні ОСОБА_4 , який працював як до, так і після виходу на пенсію. ОСОБА_4 купував продукти, одяг, а також давав гроші ОСОБА_1 . У Позивачки були нормальні відносини з матір`ю померлого, вони спілкувалася. Свідку також відомо про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спільно відпочивали, їздили до Миргороду та Криму. Причини, з яких останні не зареєстрували шлюб, свідкові не відомі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2024 року (а.с.176-180) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач Коваль о.д. в особі представника дерев`янко і.о. у своїй апеляційній скарзі (а.с.182-183, 178- 205) просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити вимоги позову.

В автоматизованому порядку 19.08.2024 для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Полякова О.З. (а.с.186). Ухвалою апеляційного суду від 19.08.2024 року (а.с.187) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 02.09.2024 року (а.с.190). В автоматизованому порядку 03.09.2024 року суддями Бєлкою В.Ю. та Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддів Кочеткову І.В. та Полякова О.З. у зв`язку із тривалою відпусткою останніх (а.с.191-192). Ухвалою апеляційного суду скаргу апелянта залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків (а.с.193-194), які було усунуто 13.09.2024 (а.с.178-204). Ухвалою апеляційного суду клопотання сторони апелянта задоволено, звільнено Коваль о.д. від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у цій справі у розмірі 1610,40 грн., апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 18.09.2024 року (а.с.206-207), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с.208), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідного штату суддів Запорізького апеляційного суду взагалі.

Відповідач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_10 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу сторони позивача у цій справі (а.с. 225-234).

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В автоматизованому порядку 16.12.2024 року суддею Кочетковою ІФ.В. у цій справі замінено суддю Бєлку В.Ю. у зв`язку із звільненням останнього у відставку, рішення ВРП від 24.09.2024 року (а.с.237-238).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с.221-224), у тому числі позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Дерев`янко І.О. (а.с.220), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представників - адвокатів: позивача ОСОБА_1 Дерев`янко І.О. (доручення Запорізького міського центру з надання безоплатної вторинної допомоги від 01.11.2023 року - а.с. 18-18 зворот) та відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_11 (а.с. 232-233), про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, окрім третьої особи (нотаріуса), клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. у своїй заяві (а.с.235) просила розглядати дану справу за її відсутності.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: заяву третьої особи (приватного нотаріуса) задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, які не з`явились, за присутності представників сторін адвокатів: позивача ОСОБА_1 Дерев`янко І.О. (а.с.18 18 зворот) і відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_11 (а.с. 232-233, 239).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді доповідача, пояснення представників сторін адвокатів: - позивача ОСОБА_1 Дерев`янко І.О., яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що сторона позивача, на жаль, не може надати апеляційному суду інших доказів проживання позивача з ОСОБА_4 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, у вищезазначених період, крім тих, що вже наявні у цій справі, та зокрема: показів інших (незаінтересованих) осіб (сусідів тощо), як свідків, чи письмових доказів придбання будь-якого майна у спільну власність за спільні кошти позивача та ОСОБА_4 ; - та відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_11 (а.с. 232-233, 239), яка заперечувала проти задоволення вищезазначеної апеляційної скарги сторони позивача у цій справі; перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача Коваль о.д. в особі представника дерев`янко і.о. у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України). Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу. Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вищезазначеного позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 2, 4, 5, 81, 89, 141, 261, 263-265, 268, 273 ЦПК України та виходив із відсутності підстав для задоволення останнього у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 24.04.2015, що підтверджується відміткою у паспорті ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 (копія а.с. 15).

За життя, 06.05.2010 ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією заповіту посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Яцемирською Т.В. (копія а.с. 6).

Із свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 18.06.2013 (копія а.с. 12), вбачається, ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 , який було розірвано 18.06.2013, про що зроблено актовий запис №86.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №1331 від 08.03.2023, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у стаціонарі КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР.

Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (копія а.с.11), яке видано 09.03.2023 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №645, також підтверджується, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно із довідкою ГУ ПФУ в Запорізькій області від 04.05.2023 (копія а.с.9), розмір пенсії ОСОБА_4 за період з березня 2020 року по березень 2023 року склав 234175,68 грн.

ОСОБА_1 народилася у м. Запоріжжя ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_4 (копія а.с. 13).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності, 3 (третя) група загальне захворювання, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_5 , серія НОМЕР_6 (копія а.с.. 14 зворот).

Згідно із довідкою про доходи №775714, яка видана Центральним об`єднаним управлінням ПФУ м. Запоріжжя в Запорізькій області розмір пенсії ОСОБА_1 (копія а.с.7) за період з січня 2020 року по квітень 2023 року склав 76616,34 грн.

За змістом довідки про доходи №835718, яка видана Центральним об`єднаним управлінням ПФУ м. Запоріжжя в Запорізькій області розмір пенсії ОСОБА_1 за період з травня 2023 року по листопад 2023 року склав 17640,00 грн. (копія а.с. 7 зворот)

Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 09.11.2023 (копія а.с. 8) підтверджується те, що за травень 2023 року ОСОБА_1 за ознаками «інші доходи» нараховано 720,00 грн., перераховано 442,75 грн.; за червень 2023 року ОСОБА_1 за ознаками «інші доходи» нараховано 210,00 грн., перераховано 305,90 грн.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачкою також було надано суду першої інстанції та досліджено останнім фотознімки (копії а.с. 17), на яких містяться світлини, як зазначено у позові, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також на деяких з них присутні інші особи.

Також, в судовому засіданні судом першої інстанції були правильно допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які зазначали про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали за адресою АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет за рахунок доходів ОСОБА_4 , який працював та отримував пенсію, фактично мали права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, разом відпочивали, купували продукти харчування, побутову техніку, тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

П. 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.

Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимим доказами факт її проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 у період з 19.06.2013 по 06.03.2023 за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на підтвердження позовних вимог позивачкою надано докази, а саме документи, які підтверджують особу позивачки та особу померлого ОСОБА_4 , містять відомості про дату, місце та причини смерті ОСОБА_4 , відомості з Пенсійного фонду про рівень пенсії ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Наявність у позивача документів, які пов`язані із особою та смертю спадкодавця, не є доказами наявності юридичного факту спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків подружжя із померлим.

При цьому, судом першої інстанції також правильно було встановлено, що до матеріалів справи не долучено доказів, які підтверджують місце реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , як і не надано доказів належності зазначеної квартири позивачу.

Щодо наданих позивачем фотографій, то суд першої інстанції правильно зазначав, що вони містять спільні світлини ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що не заперечувалось відповідачами у справі, поряд з цим, вони не є належними доказами існування між сторонами саме відносин, які притаманні шлюбним, а наприклад не дружнім.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, надані позивачкою документи перелічені вище, достатньо і достовірно не підтверджують факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю, а саме: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків.

Факт проживання позивачки з ОСОБА_4 однією сім`єю, фактично підтверджували лише допитані в судовому засіданні у суді першої інстанції свідки.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання з померлим однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідні докази, які в сукупності можуть підтвердити, зокрема ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини судом першої інстанції правильно не було встановлено у цій справі, а покази свідків не були підкріплені письмовими доказами на підтвердження ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків подружжя. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц зазначено, що показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні світлини самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 307/2789/21.

Подібні правові висновки викладено і у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16, провадження № 61-11607св18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16, провадження № 61-44641св18, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, провадження № 61-5296св19, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16, провадження № 61-42601св18, від 18 жовтня 2023 року в справі № 201/11673/20, провадження № 61-10383св23.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не довела належними, допустимим та достатніми доказами факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 19.06.2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема ведення ними спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, а відтак і про відсутність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.

Крім того, щодо вимоги про встановлення факту перебування на утриманні, то суд першої інстанції також правильно зазначав, що при зверненні до суду позивачка вказувала на те, що встановлення такого факту їй необхідно для переведення її на пенсію, у зв`язку з втратою годувальника, згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у ч. 2 ст. 32 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні; 3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Зазначений перелік осіб, які, згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мають право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, є вичерпним.

Враховуючи викладені обставини, а також те, що вимога про встановлення факту перебування на утриманні є похідною від встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, для задоволення якої суд першої інстанції правильно не знайшов підстав, то відсутні підстави і для задоволення вимоги про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_4 .

З урахуванням зазначеного вище, судом першої інстанції було правильно відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги Коваль о.д. в особі представника дерев`янко і.о. є такими, що фактично дублюють доводи позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи: заслуховував пояснення сторін, досліджував докази останніх, пояснення свідків тощо.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача. Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Не може бути такими доказами у цій справі додані стороною позивача до її вищезазначеної апеляційної скарги довідки та відомості про всі наявні доходи позивача за рік перед звернення до апеляційного суду (а.с.184, 201-204), які надавалась стороною позивача апеляційному суду виключно для вирішення клопотання сторони позивача в її апеляційній скарзі (а.с. 183 зворот, 200 зворот) про звільнення позивача від сплати судового збору за її вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі та які були враховані апеляційним судом, позивача було звільнено від сплати судового збору за апеляційну скаргу у цій справі (ухвала апеляційного суду від 18.09.2024 року а.с. 206-207 зворот).

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача Коваль о.д. в особі представника дерев`янко і.о. не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України. Крім цього, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 141 ч. ч. 1, 6 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції. За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1, 6 ЦПК України в разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом. Окрім цього, апеляційним судом встановлено, що Коваль о.д., як апелянт, в силу її скрутного майнового стану, була звільнена апеляційним судом від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі (ухвала апеляційного суду від 18.09.2024 року а.с. 206-207).

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 19.12.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.