Номер провадження: 22-ц/813/2970/24
Справа № 519/1304/21
Головуючий у першій інстанції Лемець С. П.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Южного міського суду Одеської області від 26 вересня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» про скасування наказу про відсторонення, допуск до роботи та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Морський торговельний порт «Южний» №1715-ос від 09 грудня 2021 про відсторонення його від роботи електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6 розряду дільниці з ремонту та ТО електрообладнання кранів ВРР-2, внутрішньопортової механізації; та зобов`язати відповідача допустити його до роботи, і стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня відстрочення 09 грудня 2021 року до дня допуску до роботи; та понесені судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 03 грудня 2021 року від начальника внутрішньо портової механізації ОСОБА_2 йому було вручено повідомлення відповідача щодо необхідності проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVІD-19.

09 грудня 2021 складено акт про відмову позивача надати документ про щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації формою №028/1-о, на підставі повідомлення від 03 грудня 2021 року. Після чого відповідач вручив позивачу наказ №1715-ос від 09 грудня 2021 року про відсторонення від роботи.

Позивач ОСОБА_1 вважає таке відсторонення незаконним, оскільки жодним документом, зокрема, Колективним договором, такого зобов`язання з його сторони не визначено, а у відповідача відсутні повноваження на його відсторонення від роботи з підстав відсутності вказаного щеплення, так у наказі МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» №2153 від 04 жовтня 2021, його професія не вказана.

Посилання відповідача у наказі № 1715-ос від 09 грудня 2021 року як на підставу для відсторонення його від роботи на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 03 грудня 2021 року суперечить вимогам ч.ч.2,6 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», оскільки не містить відомостей на підтвердження відмови позивача здійснити щеплення у порядку, встановленому ч.6 ст. 12 вказаного Закону.

А вимога відповідача надати відомості, що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, є грубим порушенням вимог ст.19 Конституції України, права позивача на конфіденційність та повагу до його приватного життя.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 26 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку суду про відмову у задоволенні позову з підстав наведених в оскаржуваному рішенні, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Скаржник зазначає, про залишення судом поза увагою його права на таємницю стану свого здоров`я та відсутність доказів на підтвердження його відмови від щеплення, ненадання відповідачем доказів нагальної потреби його відсторонення та стану здоров`я, який би загрожував іншим працівникам. Окремо ОСОБА_1 зазначив, що Постанова КМУ №1236 не є Законом, а отже не може бути підставою для відсторонення.

Також попри скасування Наказу МОЗ №2153 04 жовтня 2022 року, відповідач допустив позивача до роботи лише 03 липня 2023 року.

Висновки ж суду про ступінь небезпеки інфікування позивачем інших працівник на робочому місці виходять за межі освіти судді та ґрунтується на припущеннях.

У відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на обставини, що викладені у поданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву та погоджуючись із висновками та мотивами рішення Южного міського суду Одеської області від 26 вересня 2023 року, ДП «Морський торговельний порт «Южний» просило залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

21 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із заявою, у якій просив проводити судове засідання з розгляду його апеляційної скарги у його відсутності.

У судове засідання сторони не з`явилися, будучи належними чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсторонення позивача відбулося правомірно, підставно та у порядку, передбаченому законодавством, оскільки характер виконуваної позивачем роботи передбачає велику кількість соціальних контактів на робочому місці, а тому відсутність вакцинації у позивача проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, з 08 серпня 2011 року позивач працює у Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Южний» на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування внутрішньопортової механізації (а.с.28-30).

03 грудня 2021 року позивача ознайомлено з повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, згідно якого запропоновано до 08 грудня 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ №595 від 16.09.2011 року. Крім того роз`яснено наслідки ненадання визначених документів у виді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати (а.с.12).

09 грудня 2021 року позивача ознайомлено з актом про відмову від 09 грудня 2021 року, згідно якого він не надав жодного з перелічених вище документів (а.с.14).

Наказом т.в.о. директора ДП «МТП «Южний» №1715-ос від 09 грудня 2021 року на підставі ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року №2153, п.41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року №1236, ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року, без збереження заробітної плати, до усунення причин, що його зумовили. Наказ містить відмітку про не згоду із ним позивача (а.с.13).

13 грудня 2021 року позивачем направлено на адресу відповідача заперечення на наказ про відсторонення №1715-ос, згідно якого він посилається на те, що пред`явлення вищевказаних документів суперечить ст.39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», відповідно до якої людина має право на таємницю про стан свого здоров`я. Також, оскільки в Україні не запроваджено військовий чи надзвичайний стан, п.41-6 постанова КМУ №1236 від 09 грудня 2020 суперечить ст.ст.8, 19, 43, 64 Конституції України (а.с.9).

Відповідно до наказу ДП «МТП «Південний» №358-ос від 03 липня 2023 ОСОБА_1 приступив до виконання своїх посадових обов`язків, після відсторонення від роботи, з тарифною ставкою згідно штатного розпису, з доплатою за шкідливі умови праці 4% (а.с.95).

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частини перша та четверта статті 43 Конституції України).

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику ЄСПЛ як джерело права (згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України). Зокрема, відповідно до частини другої статті 8 Конвенції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення права на повагу до приватного і сімейного життя, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 ЦПК України (згідно із частиною другою статті 60 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (частина третя статті 82 ЦПК України). Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЦК України) до загальних засад цивільного законодавства віднесені: справедливість, добросовісність та розумність.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу (пункт 6-1 частини першої статті 24 КЗпП України).

Простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця (частини перша та друга статті 34 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається, зокрема, у разі відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, в інших випадках, передбачених законодавством (відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України).

Надомна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником за місцем його проживання або в інших визначених ним приміщеннях, що характеризуються наявністю закріпленої зони, технічних засобів (основних виробничих і невиробничих фондів, інструменту, приладів, інвентарю) або їх сукупності, необхідних для виробництва продукції, надання послуг, виконання робіт або функцій, передбачених установчими документами, але поза виробничими чи робочими приміщеннями власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу (частина перша статті 60-1 КЗпП України).

На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру надомна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу без обов`язкового укладення трудового договору про надомну роботу в письмовій формі. З таким наказом (розпорядженням) працівник ознайомлюється протягом двох днів з дня його прийняття, але до запровадження надомної роботи. У такому разі норми частини третьої статті 32 КЗпП України не застосовуються. Власник або уповноважений ним орган самостійно вирішує, в який спосіб доручати працівникові роботу і контролювати її виконання, та забезпечує достовірний облік виконаної роботи (відповідно до частин восьмої та дев`ятої статті 60-1 КЗпП України).

Дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією власника або уповноваженого ним органу, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій (частина перша статті 60-2 КЗпП України).

Працівник може вимагати від власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тимчасове, строком до двох місяців, переведення на дистанційну роботу, якщо на робочому місці стосовно нього були вчинені дії, що містять ознаки дискримінації. При цьому власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган може відмовити працівнику в такому переведенні, якщо виконання дистанційної роботи не можливе, зважаючи на трудову функцію працівника, а також якщо працівник не навів фактів, які підтверджують, що дискримінація, сексуальне домагання чи інші форми насильства мали місце (частина десята статті 60-2 КЗпП України).

На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. З таким наказом (розпорядженням) працівник ознайомлюється протягом двох днів з дня його прийняття, але до запровадження дистанційної роботи. (згідно із частиною одинадцятою статті 60-2 КЗпП України).

Час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб (частини перша та друга статті 113 КЗпП України).

Згідно із статтею 4 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про основи законодавства про охорону здоров`я) одними з основних принципів охорони здоров`я в Україні є: визнання охорони здоров`я пріоритетним напрямом діяльності суспільства і держави, одним з головних чинників виживання та розвитку народу України; гуманістична спрямованість, забезпечення пріоритету загальнолюдських цінностей над класовими, національними, груповими або індивідуальними інтересами; орієнтація на сучасні стандарти здоров`я, медичної та реабілітаційної допомоги, поєднання вітчизняних традицій і досягнень із світовим досвідом у сфері охорони здоров`я.

Стаття 5 Закону про основи законодавства про охорону здоров`я передбачає, що державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Відповідно до пунктів «б» та «г» частини першої статті 10 Закону про основи законодавства про охорону здоров`я громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення, виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Цьому кореспондують положення абзаців четвертого та шостого частини першої статті 5 Закону України від 24 лютого 1994 року № 4004-XII «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (в актуальній редакції далі - Закон про санітарне та епідемічне благополуччя).

Держава забезпечує планомірне науково обґрунтоване попередження, лікування, локалізацію та ліквідацію масових інфекційних захворювань. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (згідно із частинами першою та другою статті 30 Закону про основи законодавства про охорону здоров`я).

У разі загрози виникнення або поширення епідемічних захворювань Кабінетом Міністрів України у порядку, встановленому законом, можуть запроваджуватися особливі умови і режими праці, навчання, пересування і перевезення на всій території України або в окремих її місцевостях, спрямовані на запобігання поширенню та ліквідацію цих захворювань (частина третя статті 30 Закону про основи законодавства про охорону здоров`я).

Перелік особливо небезпечних і небезпечних інфекційних захворювань та умови визнання особи інфекційно хворою або носієм збудника інфекційного захворювання визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я і публікуються в офіційних джерелах (частина п`ята статті 30 Закону про основи законодавства про охорону здоров`я).

Особливо небезпечні інфекційні хвороби - інфекційні хвороби (у тому числі карантинні: чума, холера, жовта гарячка), що характеризуються важкими та (або) стійкими розладами здоров`я у значної кількості хворих, високим рівнем смертності, швидким поширенням цих хвороб серед населення (абзац четвертий статті 1 Закону про захист від інфекційних хвороб).

Карантин - адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб (абзац сімнадцятий статті 1 Закону про захист від інфекційних хвороб).

Протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій (абзац двадцять третій статті 1 Закону про захист від інфекційних хвороб).

Профілактичні щеплення - введення в організм людини медичних імунобіологічних препаратів для створення специфічної несприйнятливості до інфекційних хвороб (абзац двадцять четвертий статті 1 Закону про захист від інфекційних хвороб).

Відповідно до абзацу десятого частини першої статті 3 Закону про захист від інфекційних хвороб Кабінет Міністрів України у сфері захисту населення від інфекційних хвороб «вирішує інші питання у межах повноважень, визначених законом».

Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частини перша та друга статті 12 Закону про захист від інфекційних хвороб).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону про захист від інфекційних хвороб).

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків (згідно із частиною шостою статті 12 Закону про захист від інфекційних хвороб).

Відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина сьома статті 12 Закону про захист від інфекційних хвороб).

Карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. У рішенні про встановлення карантину, крім іншого, зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності (згідно із частинами першою та четвертою статті 29 Закону про захист від інфекційних хвороб).

Санітарне та епідемічне благополуччя населення - це стан здоров`я населення та середовища життєдіяльності людини, при якому показники захворюваності перебувають на усталеному рівні для даної території, умови проживання сприятливі для населення, а параметри факторів середовища життєдіяльності знаходяться в межах, визначених санітарними нормами (абзац другий частини першої статті 1 Закону про санітарне та епідемічне благополуччя). При цьому під санітарними нормами відповідно до абзацу десятого частини першої статті 1 Закону про санітарне та епідемічне благополуччя розуміються обов`язкові для виконання нормативно-правові акти центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що встановлюють медичні вимоги безпеки щодо середовища життєдіяльності та окремих його факторів, недотримання яких створює загрозу здоров`ю і життю людини та майбутніх поколінь, а також загрозу виникнення і розповсюдження інфекційних хвороб та масових неінфекційних захворювань (отруєнь) серед населення.

Підприємства, установи і організації зобов`язані, зокрема, усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону про санітарне та епідемічне благополуччя). Зазначенні подання видаються відповідно до Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Інструкція № 66).

Зміст статті 27 Закону про санітарне та епідемічне благополуччя кореспондує змісту статті 12 Закону про захист від інфекційних хвороб. Зокрема, згідно із частиною другою цієї статті Закону про санітарне та епідемічне благополуччя обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Відповідно до частини третьої статті 27 Закону про санітарне та епідемічне благополуччя групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Змісту статті 30 Закону про санітарне та епідемічне благополуччя кореспондує зміст статті 29 Закону про захист від інфекційних хвороб. Зокрема, відповідно до частин першої та другої цієї статті Закону про санітарне та епідемічне благополуччя Кабінет Міністрів України відповідно до закону встановлює карантинно-обмежувальні заходи на території виникнення і поширення інфекційних хвороб та уражень людей. У разі виникнення чи загрози виникнення або поширення особливо небезпечних і небезпечних інфекційних хвороб, масових неінфекційних захворювань (отруєнь), радіаційних уражень населення органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування за поданням відповідних головних державних санітарних лікарів у межах своїх повноважень можуть запроваджувати у встановленому законом порядку на відповідних територіях чи об`єктах особливі умови та режими праці, навчання, пересування і перевезення, спрямовані на запобігання та ліквідацію цих захворювань та уражень.

Постановою КМУ про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 в Україні встановлений карантин, який був чинним як 09 грудня 2021 року так і на момент звернення позивача до суду із цим позовом.

Згідно із підпунктами 1 та 2 пункту 41-6 Постанови КМУ про встановлення карантину на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладене зобов`язання забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим Наказом МОЗ України про обов`язкове профілактичне щеплення певних працівників (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті Закон про захист від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (в актуальній редакції далі - Закон про державну службу), крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Підпункт 3 пункту 41-6 Постанови КМУ про встановлення карантину вимагає від керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій взяти до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в актуальній редакції далі - Положення про МОЗ України), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 Положення про МОЗ України).

Наказом МОЗ України № 595 затверджений Календар профілактичних щеплень в Україні, до яких не входить щеплення проти COVID-19.

Наказом МОЗ України від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ України від 19 липня 1995 року № 133 - доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, у якому зазначена гостра респіраторна хвороба COVID-19.

Наказом МОЗ України про обов`язкове профілактичне щеплення певних працівників затверджений Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. У редакції, яка діяла станом на 09 грудня 2021 року та продовжувала діяти на момент звернення ОСОБА_1 до суду із позовом, до цього переліку, зокрема, ввійшли працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до якого включенеержавне підприємство "Морський торговельний порт "Южний".

Колегія суддів звертає увагу, що предметом спору цієї справи не є реалізація оспорюваного наказу, коли дія Наказу МОЗ України про обов`язкове профілактичне щеплення певних працівників зупинена з 01 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні згідно із наказом МОЗ України від 25 лютого 2022 року № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 лютого 2022 року за № 256/37592, а отже відхиляє, як такі, що не стосуються предмету позову у цій справі посилання скаржника про його допусук до роботи лише 03 липня 2023 року.

За практикою ЄСПЛ щеплення, як обов`язковий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання. Завжди постає питання, яке вимагає встановлення відповіді - чи є таке втручання необхідним у демократичному суспільстві? (дивитись, наприклад, рішення від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» («Solomakhin v. Ukraine», заява № 24429/03, п.п. 33-36)).

Міра зазначеного втручання у демократичному суспільстві визначається кожною державою відповідно до конкретних обставин та ризиків як для окремого індивіда так і суспільства у цілому. Свобода розсуду держави у цьому випадку є широкою. При цьому втручання має здійснюватися на підставі закону та бути пропорційним законним цілям, які переслідуються (дивитись, наприклад, рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» («Vavricka and Others v. the Czech Republic», заява № 47621/13 та 5 інших заяв, п.п. 265-309).

Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права враховується Верховним Судом відповідно до вимог частини шостої статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на момент прийняття цієї постанови Верховним Судом.

У своїй постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (пункти 11.34-11.35) Велика Плата Верховного Суду дійшла висновку, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону про санітарне та епідемічне благополуччя та Інструкція № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19.

Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом про санітарне та епідемічне благополуччя. Пункт 41-6 Постанови КМУ про встановлення карантину передбачає, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закон про захист від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону про державну службу (останнє - якщо на працівників розповсюджується цей закон). Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявлених за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Щодо оплати праці під час відповідного відсторонення працівника Велика Плата Верховного Суду дійшла наступного висновку (пункти 12.4-12.5 вищезазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року). Чинним законодавством не передбачений обов`язок роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством або колективним та/або індивідуальним трудовим договором, рішенням роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 130/3548/21 (пункт 13.14 її постанови від 14 грудня 2022 року) також дійшла висновку про те, що з урахуванням реального впливу гострої респіраторної хвороби COVID-19 на Україну та інші країни світу, втручання держави у приватне життя її громадян, зокрема у спосіб, який передбачений статтею 46 КЗпП України, частиною другою статті 12 Закону про захист від інфекційних хвороб, Наказом МОЗ України про обов`язкове профілактичне щеплення певних працівників та Постановою КМУ про встановлення карантину, спрямований на запобігання подальшому її поширенню, мінімізації летальних випадків серед усього населення України, переслідує легітимну мету у контексті пункту 2 статті 8 Конвенції, а тому не протирічить Конвенції.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові (пункт 14.9) вказала на те, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, потрібно виходити не тільки з переліку, закріпленого Наказом МОЗ України про обов`язкове профілактичне щеплення певних працівників, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Отже, Верховний Суд у своїй постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 навів загальні критерії, які слід враховувати роботодавцю для оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник.

Зазначені критерії мають враховуватись у оцінці особливостей характеру роботи окремого працівника відповідно до його посади та визначених роботодавцем посадових обов`язків через призму принципу розумності та є предметом оцінки судом. Конкретну оцінку конкретним обставинам суд надає в межах судового розгляду конкретного судового спору відповідно до вимог ЦПК України. Тому безпідставним є посилання скаржника на наданню судом оцінки ступеню небезпеки, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник.

Щодо посилань скаржника про порушення роботодавцем порядку відмови від обов`язкових щеплень, передбачених ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 у поданому до суду позові змішує об`єктивні, передбачені Законом, обов`язки роботодавця щодо сприяння вакцинації своїх працівників з безпосереднім обов`язком медичних фахівців, щодо організації та проведення медичної процедури цієї вакцинації. Зокрема, оформлення відмови працівника від щеплення за формою № 063-2/о знаходиться поза волею роботодавця, оскільки прямо залежить від волі працівника, який вакцинується, та є елементом його взаємовідносин з медичним персоналом, який здійснює щеплення, з точки зору нормативного регулювання відповідальності саме цього медичного персоналу в межах його законних обов`язків щодо здійснення вакцинації.

У питаннях відсторонення працівника від роботи через відсутність щеплення проти COVID-19, якщо роботодавець у розумні строки повідомив працівника про необхідність відповідно до вимог Закону цього щеплення та наслідки його нездійснення без поважних причин, для обґрунтованого висновку про відмову працівника від цього щеплення або ухиляння від його проведення достатньо самого факту того, що працівник у встановлений роботодавцем строк не зробив це щеплення без поважних та обґрунтованих пояснень у затримці або неможливості здійснити його, навіть якщо працівник прямо не заперечує проти здійснення цього щеплення.

Також те, що працівник звернувся до суду з позовом до роботодавця, оскаржуючи його відсторонення від роботи через відсутність щеплення проти COVID-19, аргументуючи таке звернення своїм небажанням робити це щеплення, це також є підтвердженням того, що працівник не збирався та не збирається робити це щеплення, що позбавляє сенсу додаткове встановлення судом факту отримання роботодавцем офіційної відмови від цього працівника щодо проведення щеплення проти COVID-19.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах Верховний Суд виклав у постановах від 24 січня 2024 року у справі №205/1329/22, від 17 квітня 2024 року №308/15281/21.

Щодо посилань скаржника на те, що в Україні відсутній спеціальний закон, який би встановлював обов`язковість щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, необхідно зазначити таке.

У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 286/3965/21 зазначено, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою КМУ від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників у межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Отже відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що за таких обставин відповідач правомірно прийняв рішення про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 стосовно то, що інформація про проходження щеплення є конфіденційною, колегія суддів враховує, що у статті 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» регламентовано, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні.

Тобто медичну таємницю становлять, зокрема, факт звернення до лікаря чи діагноз, а в документах про вакцинацію цих відомостей немає, тому посилання позивача на те, що документи про проходження обов`язкового щеплення становлять медичну таємницю, є безпідставними.

Схожий за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 130/3223/21 та від 18 травня 2023 року у справі № 758/17690/21.

Оскільки позивач не обґрунтовував свій позов складанням повідомлення від 03 грудня 2021 року про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та акту про відмову від 09 грудня 2021 року неуповноваженою особою, колегія суддів не надає оцінки вказаним доводам апеляційної скарги, відповідно до положень ч. 6 ст. 367 ЦПК України, згідно якої в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів за встановлених у справі обставин, ураховує, що поведінка позивача свідчить, про те, що він відмовився надавати роботодавцеві докази щодо проходження ним обов`язкового щеплення або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, тому за цих обставин, ненадання таких відомостей роботодавцеві обґрунтованим є прийняття останнім рішення про відсторонення працівника від роботи.

Отже обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки хоча обов`язковість щеплень є втручанням у право особи на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, але таке втручання є виправданим з огляду на потребу охорони громадського здоров`я інших осіб, для попередження поширення серед населення захворювання, яке належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби, тому право позивача на працю тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки останній не вакцинувався проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, що є обов`язковим з огляду на займану ним посаду, та не надав медичну довідку належної форми про наявність абсолютних протипоказань для вакцинації.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з вказаних вище підстав.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом є обґрунтуванням позову і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

Водночас, колегія суддів не приймає подані ОСОБА_1 21 травня 2024 року додаткові пояснення, виходячи з такого.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до ч. 1, 2, ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно в заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є:позовна заява, відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На стадії перегляду судових рішень в апеляційній інстанції відповідно до змісту Глави 1 Розділу п`ятого "Перегляд судових рішень" учасники справи мають право подавати наступні заяви по суті справи: апеляційні скарги, відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заперечення.

Наведене свідчить про те, що законодавцем передбачено викладення письмово своїх вимог, заперечень, тощо виключно у заявах по суті справи, якими додаткові пояснення не є.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 26 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 27 травня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова