П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року м. Київ

Справа № 368/1863/23

Провадження: № 22-ц/824/11232/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області

на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 01 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Шевченко І. І.,

у справі за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство «Адміністрація річкових портів», про усунення перешкод у розпорядженні майном шляхом скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

у с т а н о в и в:

У грудні 2023 року керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 01 квітня 2024 року позовну заяву керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України залишено без розгляду.

Не погодившись із таким судовим рішенням, керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області Роман Коваль подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для представництва прокуратурою інтересів позивача є помилковими. Залишаючи без розгляду позовну заяву, суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», та ст. 263, 265 ЦПК України, що обмежило право Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на судовий захист порушених інтересів держави.При цьому, зауважив, що Обухівською окружною прокуратурою 24.07.2023 року на адресу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» був скерований лист № 56- 8930вих-23, в якому описано факт виявлених правопорушень з посиланням на норми діючого законодавства, а також викладено вимогу про надання копій запитуваних документів та інформування про наміри самостійного вжиття заходів і своєчасного реагування на виявлені порушення. У відповідь на вищевказаний запит прокурора у листі від 11.08.2023 № 13200/16/10-23 Мінінфраструктури жодної інформації щодо намірів та компетенції самостійного вирішення у позасудовому або судовому порядку порущених питань з метою якнайшвидшого та ефективного усунення допущених порушень інтересів держави не надало. За таких обставин, на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Обухівською окружною прокуратурою повідомлено Мінінфраструктури листом від 18.12.2023 № 56-13950вих-23 про здійснення представництва інтересів держави в суді у цьому спорі саме прокурором. Отже, вважає, що пред?являючи позов у даній справі, прокурор виконав вимоги матеріального та процесуального закону й належним чином обґрунтував підстави для представництва інтересів держави в суді у цьому спорі, оскільки визначив, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтував необхідність їхнього захисту, а також зазначив орган, який, хоч і уповноважений державою здійснювати такий захист, але у спірних правовідносинах відповідні заходи не вжив, про що було повідомлено Мінінфраструктури у відповідності до вимог діючого законодавства.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні прокурор Попельнюк В. Б., представник Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України Ігнатенко Т. Б. апеляційну скаргу підтримали, з викладених у ній підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що прокурор, звертаючись до суду із даним позовом не обґрунтував і не довів бездіяльність компетентного органу, а тому відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді у даній справі.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону).

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України в редакції Закону чинній на час звернення прокурора із зазначеним позовом).

Системне тлумачення абзацу другого частини другої статті 45 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Згідно з частиною сьомою статті 119 ЦПК України, у разі пред`явлення позову особами, які діють на захист прав, свобод та інтересів іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. Близька за змістом вимога застосовується згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 23 Закону: прокурор має обґрунтувати наявність підстав для представництва.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно з абзацом третім частини другої статті 45 ЦПК України, в редакції Закону чинній на час звернення прокурора із зазначеним позовом і постановлення ухвали суду про відкриття провадження у цій цивільній справі, має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення у разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки усунуті не були.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження 14-104цс19).

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Тобто, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження 12-194гс19).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із позовом, керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області мотивував підстави звернення в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України тим, що останній виступає законним власником державного майна, а саме спірної гідротехнічної споруди, на яку іншою особою незаконно здійснено державну реєстрацію права власності за відсутності для цього будь-яких підстав, що позбавляє державу можливості належним чином розпоряджатися власним майном.

Поряд з цим, до позовної заяви керівником Обухівської окружної прокуратури Київської області долучено лист від 24.07.2023 року, скерований на адресу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, в якому описано факт виявлених правопорушень з посиланням на норми діючого законодавства, а також викладено вимогу про надання копій запитуваних документів та інформування про наміри самостійного вжиття заходів і своєчасного реагування на виявлені порушення.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідь на вищевказаний запит прокурора у листі від 11.08.2023 №13200/16/10-23 Мінінфраструктури жодної інформації щодо намірів та компетенції самостійного вирішення у позасудовому або судовому порядку порушених питань з метою якнайшвидшого та ефективного усунення допущених порушень інтересів держави не надало.

Так, листом від 18.12.2023 №56/13950вих-23 Обухівською окружною прокуратурою повідомлено Мінінфраструктуру про те, що на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо здійснення представництва інтересів держави в суді, у цьому спорі, буде здійснюватися саме прокурором.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів визнає обгрунтованими доводи прокурора про те, що Обухівською окружною прокуратурою було дотримано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме повідомлено Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України про те, що наявні обґрунтовані підстави вважати, що діями відповідача щодо набуття права власності на спірне майно було порушено інтереси держави та необхідно їх захистити. Проте, Мінінфрастуктури протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернулося до суду з позовом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що, отримавши 22 грудня 2023 року вищевказану позовну заяву прокурора, районний суд не застосовував положення ст. 175 ЦПК України, а навпаки, ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 26.12.2023 року було відкрито провадження у данійсправі, та визнано, що вона відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України.

Суд першої інстанції з часу подання даного позову та відкриття провадження у справі (26 грудня 2023 року) до залишення позову без розгляду оскаржуваною ухвалою від 01 квітня 2024 року, не ставив під сумнів наявність повноважень прокурора на подачу цього позову, а постановивши оскаржувану ухвалу не перевірив і не надав оцінки вищевказаним обставинам, та дійшов помилкового висновку про залишення позову без розгляду.

За таких обставин, відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст.379 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, як така що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а справа підлягає направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області задовольнити.

Ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 01 квітня 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 24 червня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура