КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/4215/24

25 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Карапетяна Армена Рафіковича на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Галагана В.І, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Капітал Ріелті ЛТД», в особі арбітражного керуючого Загороднього Олексія Михайловича, про поділ майнових прав подружжя,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 , звертаючись з позовом до суду, просила визнати право власності позивача ОСОБА_3 на 2/3 частки майнових прав в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , проектна адреса: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: об`єкт - квартира АДРЕСА_3 , кількість кімнат 1, загальна площа 35,5 кв.м., поверх 15, секція, припинивши право власності відповідача ОСОБА_2 на 2/3 частки майнових прав у вказаному об`єкті капітального будівництва.

Позивач мотивувала свої вимоги тим, що 09.07.2011 року сторони зареєстрували шлюб, від якого мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року у справі № 754/12410/21 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2022 року у справі № 754/4869/22 визначено місце проживання дітей із позивачем ОСОБА_3 .На підставі Договору купівлі-продажу майнових праві від 23.11.2012 року, укладеного між відповідачем та ТОВ «Капітал Ріелті», сторонами придбано майнові права в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , проектна адреса: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: об`єкт - квартира АДРЕСА_3 , кількість кімнат 1, загальна площа 35,5 кв.м., поверх 15, секція, що є сумісною власністю подружжя, поділ якої є предметом розгляду даного спору.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Карапетян Армен Рафіковичподав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушеннями норм матеріального та процесуального права. Вказує на помилковість застосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду оскільки це не подібні правовідносини.

Вказує, що майнові права підлягають поділу відповідно до ст.69-71 СК Україна.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив наступне.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого сімейного законодавства України та правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 495/9036/16-ц, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 2/3 частки майнових прав на об`єкт капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , проектна адреса: АДРЕСА_2 , (об`єкт - квартира АДРЕСА_3 , кількість кімнат 1, загальна площа 35,5 кв.м., поверх 15, секція 2), припинивши таке право відповідача, - оскільки до складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб, однак майнові права не являються спільним майном подружжя та не можуть бути предметом поділу, оскільки до складу майна, що підлягає поділу, включається виключно спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 09.07.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджено Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 09.07.2011 року, актовий запис № 998. (а.с. 6)

Від зареєстрованого шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 13.12.2011 року, актовий запис № 3516, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 15.05.2013 року, актовий запис № 1057, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 021.04.2015 року, актовий запис № 833. (а.с. 7, 8, 9)

23.11.2012 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Капітал Ріелті» укладено Договір купівлі-продажу майнових прав № КР/7/070, за умовами якого ОСОБА_2 придбав майнові права на об`єкт нерухомості, а саме: квартиру АДРЕСА_4 ; орієнтовна вартість 230 750,00 грн. (а.с. 17-20)

03.06.2014 року між ОСОБА_2 , ТОВ «Капітал Ріелті», ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» укладено Додаткову угоду № 1 про зміну сторони у зобов`язанні до Договору купівлі-продажу майнових прав № КР/7/070, за умовами якої замінено сторону продавця за Договором ТОВ «Капітал Ріелті» на нового продавця ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД». (а.с. 21)

16.09.2015 року за № 340 ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» видано Довідку про фінансування 100% майнових прав Об`єкта нерухомості до Договору купівлі-продажу майнових прав № КР/7/070 від 23.11.2012 року, за умовами якої покупцем здійснено оплату продавцю 100% вартості майнових прав об`єкта нерухомості, у розмірі 241 753,94 грн. (а.с. 22)

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року у справі № 754/12410/21 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 09.07.2011 року, актовий запис № 998, розірвано. (а.с. 14)

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2022 року у справі № 754/4869/22 визначено місце проживання дітей із позивачем ОСОБА_3 (а.с. 15-16)

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи,

які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

23.11.2012 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Капітал Ріелті» укладено Договір купівлі-продажу майнових прав № КР/7/070, за умовами якого ОСОБА_2 придбав майнові права на об`єкт нерухомості, а саме: квартиру АДРЕСА_4 ; орієнтовна вартість 230 750,00 грн. (а.с. 17-20)

03.06.2014 року між ОСОБА_2 , ТОВ «Капітал Ріелті», ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» укладено Додаткову угоду № 1 про зміну сторони у зобов`язанні до Договору купівлі-продажу майнових прав № КР/7/070, за умовами якої замінено сторону продавця за Договором ТОВ «Капітал Ріелті» на нового продавця ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД». (а.с. 21)

16.09.2015 року за № 340 ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» видано Довідку про фінансування 100% майнових прав Об`єкта нерухомості до Договору купівлі-продажу майнових прав № КР/7/070 від 23.11.2012 року, за умовами якої покупцем здійснено оплату продавцю 100% вартості майнових прав об`єкта нерухомості, у розмірі 241 753,94 грн. (а.с. 22)

У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), так і Верховного Суду України та Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, майнових прав на 3/4 частини об`єкта нерухомого майна, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав, компанія зобов`язана передати покупцеві майнові права на об`єкт, а покупець прийняти їх. Передача та приймання майнових прав здійснюються сторонами за актом прийому-передачі майнових прав після отримання сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта та проведення кінцевих розрахунків за фактично збудовану площу відповідно до технічного паспорту, виготовленого суб`єктом господарювання, що проводить технічну інвентаризацію. Покупець набуває право власності на майнові права після підписання ним акту прийому-передачі майнових прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В зв`язку з тим, що дана справа згідно п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Карапетяна Армена Рафіковича - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Головуючий: Судді: