КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року

м. Київ

справа №761/523/23

провадження №22-ц/824/1939/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Гуля В.В.

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 відшкодування майнової шкоди у сумі 44 866 грн 25 коп., судовий збір у розмірі 1 073 грн 60 коп.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 07 жовтня 2021 року на бул. Т. Шевченка в м. Києві сталась ДТП за участю автомобіля «Mercedes-Benz AMG», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідачки, та автомобіля позивача «Land Rover Discovery», д.н.з НОМЕР_2 .

Постановою Шевечнківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.

Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ТДВ «Міжнародна страхова компанія», згідно полісу № 203243743, відповідно до якого ліміт страхового відшкодування становить 130 000 грн.

Згідно зі звітом № 173-21 від 20 жовтня 2021 року, складеним на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту складає 174 866 грн 25 коп.

Виходячи з наведеного позивач вказує, що страхове відшкодування не покриває всіх збитків спричинених ДТП.

Отже позивач вважає, що з відповідачки на його користь підлягає стягненню 44 866 грн 25 коп., як різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

На підставі викладеного та посилаючись на норми статей 257, 261, 1166, 1187, 1194 ЦК України просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 60 939 (шістдесят тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) грн 85 коп., з яких: 44 866 (сорок чотири тисячі вісімсот шістдесят шість) грн 25 коп. - матеріальна шкода; 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн - витрати на професійну правничу допомогу; 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп. - витрати по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 07 грудня 2023 року подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному розмірі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Також відповідач зазначив, що судом першої інстанції не була надана оцінка обставинам, які були вкладені в відзиві на позовну заяву, та не взято до уваги пояснення відповідачки, які були надані в судовому засіданні

Зазначає що Звіт № 173-21 від 20 жовтня 2021 року, є суперечливим та необ`єктивним, оскільки був проведений через 13 днів після скоєння ДТП, отже невідомо, що відбувалось з автомобілем протягом вказаних 13 днів.

Вказує що товарознавча експертиза була проведене з порушеннями, оскільки відповідача не було повідомлено належним чином про її проведення та, що визначення розміру матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу є компетенцією і прерогативою судової товарознавчої експертизи.

Зауважує, що позивачем не доведено того факту, що він витрачав кошти для відновлення свого автомобіля.

Представник позивача 28 грудня 2023 року подав до Київського апеляційного суду відзив, в якому просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи 07 жовтня 2021 року на бул. Т. Шевченка в м. Києві сталась ДТП за участю автомобіля «Mercedes-Benz AMG», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідачки, та автомобіля позивача «Land Rover Discovery», д.н.з НОМЕР_2 .

Постановою Шевечнківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України.

Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ТДВ «Міжнародна страхова компанія», згідно полісу № 203243743.

Однак, із офіційного сайту МТСБУ та Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ТДВ «Міжнародна страхова компанія» позбавлена ліцензії та знаходиться в стані припинення в результаті ліквідації.

У зв`язку з цим позивач 16 лютого 2022 року звернувся до ліквідаційної комісії ТДВ «Міжнародна страхова компанія» та ТОВ «Фінанс-Лайн» (яка займається обслуговуванням «гарячої лінії» та збором по страхових випадках) із заявою про виплату страхового відшкодування.

На час здійснення ДТП, відповідно до пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 09 липня 2010 року № 566 страхова сума за договорами обов`язкового страхування за шкоду, заподіяну майну потерпілих, складала 130 000 грн.

Таким чином, страхове відшкодування після проведення процедури ліквідації ТДВ «Міжнародна страхова компанія» має виплачуватись у розмірі, що не перевищує 130 000 грн.

Згідно зі звітом № 173-21 від 20 жовтня 2021 року, складеним на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту складає 174 866 грн 25 коп.

Різниця між вартістю відновлювального ремонту та розміром страхового відшкодування становить 44 866 грн 25 коп.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як власник пошкодженого у ДТП транспортного засобу, що відбулась з вини відповідачки, має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому шкоди, при цьому страховиком має бути відшкодована шкода шляхом виплати страхового відшкодування в розмірі, що не перевищує 130 000,00 грн., при тому, що загальний розмір шкоди становить 174 866,25 грн., а тому різниця між вказаними сумами в розмірі 44 866,25 грн. підлягає відшкодуванню особою, яка безпосередньо завдала цю шкоду, тобто відповідачкою. Також суд першої інстанції дійшов до висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та неспівмірним зі складністю справи і обсягом наданих адвокатом послуг, тому дійшов до висновку, що розмір реальних витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача становить 15 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною 1 ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

У п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

В абзаці 3 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вищевказані правові висновки також було викладено Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №337/1673/16-ц та постанові від 20 червня 2019 року у справі № 362/5422/15.

Отже, системний аналіз ст.ст. 22, 988, 1166, 1192, 1194 ЦК України та ст. ст.22, 28, 29, 36 Закону дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі обов`язок відшкодувати ту частину витрат, які необхідні для проведення ремонту автомобіля, які не увійшли до страхової виплати, покладається на особу, яка завдала шкоду, у загальному порядку.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №205/7747/18, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Також, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто, положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Законодавством України чітко не встановлено строк для проведення автотоварознавчої експертизи транспортного засобу після моменту скоєння ДТП. Основною вимогою для проведення експертизи - це перебування транспортного засобу у тому стані, в якому він перебував одразу після ДТП.

Відповідач не надав суду належних доказів, що в період між датою скоєння ДТП, а саме 07 жовтня 2021 року та датою проведення автотоварознавчої експертизи 20 жовтня 2021 року, автомобіль «Land Rover Discovery», д.н.з НОМЕР_2 , зазнавав додаткових пошкоджень. Зважаючи на принцип змагальності сторін, суд дійшов до висновку, що твердження апелянта про невідповідність Звіту №173-21 від 20 жовтня 2021 року, є необґрунтованими.

Разом з тим, відповідачем в суді першої інстанції не було заявлене клопотання про проведення судової товарознавчої експертизи для встановлення розміру матеріального збитку, власнику колісного транспортного засобу. Також відповідач не надав суду першої інстанції доказів які спростовують обставини та матеріальну шкоду, що викладені у Звіті № 173-21 від 20 жовтня 2021 року, який було виготовлено на замовлення позивача.

Отже виходячи з наведеного колегія суддів дійшла до висновку, що Звіт №173-21 від 20 жовтня 2021 року, який було виготовлено на замовлення позивача, було проведено згідно встановлених нормативно-правовими актів, а отже доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до пункту 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. У разі відсутності в установлений час на місці огляду осіб, що викликалися, огляд проводиться без їх участі, про що зазначається у звіті (акті), висновку. Замовник повинен забезпечити належні безпечні умови огляду (освітлення, вільний доступ, можливість огляду КТЗ з різних сторін тощо).

В практиці Верховного Суду зокрема в постанові від 23 листопада 2020 року у справі 643/10751/16-ц зазнано, присутність заінтересованих осіб не є імперативною вимогою, а забезпечується лише у разі наявності відповідної потреби.

Відповідно до офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Електронне повідомлення, прийняте через Інтернет - послуга, що приймається на порталі Укрпошти. Повідомлення пересилається електронними каналами та доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) відтвореним на паперовому носії.

Оскільки АТ «Укрпошта» припинала приймати та пересилати паперові телеграми від 03 березня 2018 року, зазначений метод є альтернативою паперових телеграм.

Виходячи з наведеного суд дійшов до висновку, що доводи апелянта про неповідомлення відповідача про час дату та місце проведення огляду, є необґрунтованими, оскільки відповідач про час дату та місце проведення огляду автомобіля позивача була повідомлена належним чином, зокрема через електрону телефонограму. Також варто зауважити що неявка відповідача, не була підставою для не проведення огляду.

Що стосується доводів апелянта про те, що суду не було надано документів що підтверджують витрати на ремонт колісного транспортного засобу, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено що відповідно до Звіту № 173-21, вартість запчастин та відновлювального ремонту транспортного засобу Land Roverд.н.з. НОМЕР_2 становить 174 866,25 грн. Розмір страхового відшкодування відповідно до договору обов`язкового страхування становить 130 000 грн. Таким чином, частка відповідальності відповідача становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (Реальні збитки), у розмірі 44 866,25 грн.

Відповідно до практики Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 760/5618/16-ц, Верховний Суд керується правилами частин першої та другої статті 22 ЦК України, відповідно до яких реальними збитками є також витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права, тобто такі дії, які настануть в майбутньому.

Висновки про наявність права у потерпілої сторони на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, без підтвердження оплати проведеного відновлювального ремонту автомобіля, сформульовані також у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, а також у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року №61-1836св17, від 28 лютого 2018 року № 61-134св18.

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту, що він витрачав кошти на відновлення автомобіля, не мають правового значення, оскільки позивачами заявлено позовну вимогу відповідно до ст. ст. 22, 1166, 1187 ЦК про відшкодування шкоди у зв`язку з пошкодженням речі, а саме витрат, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права (Реальні збитки).

Відповідно до частини четвертої пункту третього статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішенні суду першої інстанції зазначається, що мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні в матеріалах справи докази і надав їм належну оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий: Гуль В.В.

Судді: Матвієнко Ю.О.

Мельник Я.С.