справа № 357/6508/23
провадження № 22-ц/824/8948/2024
головуючий у суді І інстанції Цукуров В.П.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_2 (надалі за текстом - "позивач") звернувся до суду з даною позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - "відповідач") про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення (разом - "сторони").

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на наступні обставини.

7 листопада 2009 року позивач уклав шлюб із відповідачем, який вони зареєстрували у Відділі реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському районі міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 229, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . Від даного шлюбу вони мають дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

4 квітня 2023 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами, було розірвано.

За час шлюб сторонами було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану нерухомість за спільною згодою сторін було зареєстровано за відповідачем.

4 вересня 2018 року позивач зареєстрував своє місце поживання у даній квартирі.

На початку 2022 року сторони, порадившись у колі своєї родини, вирішили подарувати квартиру своїй неповнолітній дитині - доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

28 січня 2022 року у державного нотаріуса Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Карпусь І.О. відповідачем за письмової згоди позивача було укладено договір дарування нерухомого майна, на підставі якого вона подарувала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , своїй неповнолітній дитині - доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Право власності на квартиру зареєстровано за неповнолітньою донькою сторін - ОСОБА_3 відповідач проживає разом із донькою в указаній квартирі.

23 червня 2022 року позивач був зарахований до лав Збройних сил України, де проходив військову службу до 17 березня 2023 року.

У проміжок цього часу відповідач, скориставшись тимчасовою та вимушеною відсутністю позивача (проходження військової служби) за місцем його постійного та єдиного проживання, змінила замки до вхідних дверей та на даний час чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою, не допускає останнього до квартири.

Крім того, з моменту розірвання шлюбу відповідач почала постійно чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, налаштовувати доньку проти батька, забороняє їй бачитися з останнім та спілкуватися із ним.

6 травня 2023 року, коли позивач приїхав до свого місця проживання, то відповідач безпідставно викликала поліцію, до квартири його не допустила та особисті речі, які зберігаються в квартирі, не віддає.

У подальшому позивач теж змушений був звернутися до Білоцерківського РУП ГУ НП у Київській області із заявою, в якій просив припинити протиправну поведінку відповідача щодо недопущення його у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач з 4 вересня 2018 року і до цього часу зареєстрований у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де постійно проживав спочатку як співвласник квартири, а потім як член сім`ї власника та законний представник своєї неповнолітньої дитини.

Сам по собі перехід права власності на спірне житлове приміщення в січні 2022 року до неповнолітньої доньки позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на думку позивача, не вплинув на право останнього користуватися спірним нерухомим майном.

З огляду на викладене позивач просив суд: усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_2 у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та надати ключі від вхідних дверей цієї квартири;

стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом задоволено.

Усунено перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_2 у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та надати йому ключі від вхідних дверей цієї квартири.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 147,20 гривень.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що задовольняючи вказаний позов суд першої інстанції не прийняв до уваги рішення Виконкому Білоцерківської міської ради Київської області від 12 грудня 2023 року № 979 "Про вирішення судового спору щодо усунення перешкод у користуванні житлом малолітньої ОСОБА_4 та вселення", яким визначено, що вселення позивача у вищевказану квартиру, яка належить на праві власності малолітній ОСОБА_5 , є недоцільним, оскільки у дитини з позивачем склалися неприязні стосунки і їх спільне проживання може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини.

Звертає увагу, що позивач має на праві власності інше нерухоме майно. Згідно інформації з реєстру речових прав на нерухоме майно №343675148 від 22 серпня 2023 року вбачається, що позивачем в травні 2023 року набуто у власність нерухоме майно, а саме квартиру заг. площа 50,9 кв.м, яка розташована: АДРЕСА_2 . Згідно інформації з реєстру речових прав на нерухоме майно № 363603025 від 29 січня 2024 року вбачається, що позивач 11 вересня 2023 року набув собі у власність житлову нерухомість - квартиру заг. площею 71,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Вважає, що наявність у позивача іншої житлової нерухомості спростовує його доводи в частині відсутності іншого житла.

Вказує, що позивач не намагався вселитися у спірну квартиру (оскільки не мав з собою особистих речей необхідних для постійного проживання), а намагався потрапити до неї з веселою компанією чоловіків та жінок на підпитку о 23-20 год. вночі, розраховуючи на відсутність відповідача та доньки, що підтверджується відеозаписом, якому суд першої інстанції не надав належної оцінки. Звертає увагу, що від вказаної квартири він мав ключі, замки не мінялися. Матеріали справи не містять доказів зміни відповідачем замків у спірній квартирі.

Вважає, що самі лише пояснення позивача, що він з друзями намагався о 23-20 год. ночі вселитися до спірної квартири не підтверджують ту обставину, що відповідачем чиняться перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою, а також те, що відповідач у будь-який спосіб не надає можливості позивачу вселитись до квартири. Інших доказів позивач суду не надав.

Вказує, що ОСОБА_3 , з серпня 2023 року навчається у Гімназії № 260 міста Києва і відповідач, кілька разів на тиждень (враховуючи онлайн заняття), відвозить на автомобілі доньку до Гімназії у м. Києві (оскільки також працює у м. Києві). Ввечері забирає її та вони разом повертаємось до дому у м. Біла Церква (копія довідки ТОВ "Олам Груп" від 29 лютого 2024 року додається).

Звертає увагу, що відповідно до довідки Гімназії № 260 міста Києва від 26 лютого 2024 року фактичне місце проживання ОСОБА_3 зазначене в особовій справі є: АДРЕСА_1 (копія довідки Гімназії № 260 міста Києва від 26 лютого 2024 року додається).

Крім того зазначає, що донька, постійно проживаючи в м. Біла Церква, відвідує гуртки, додаткові заняття з усіх предметів та отримує медичні послуги у м. Біла Церква (копія довідка FitPlaza від 26 лютого 2024 pоку, копія характеристики репетитора ОСОБА_6 від 19 лютого 2024 року, копія декларації про вибір лікаря № 0001-1ХКН-Р800 додаються).

19 квітня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Семенюти Р.А., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що спільне проживання не може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, оскільки судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач із донькою проживають у м. Києві.

Вважає посилання відповідача, що позивач не є членом сім`ї відповідача і його вселення призведе до суттєвого обмеження прав відповідача - не ґрунтується на вимогах закону, оскільки як було встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, позивач є батьком малолітньої ОСОБА_4 .

Також просить відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про допит свідка та доручення нових доказів на стадії апеляційного розгляду справи, оскільки надані відповідачем додаткові докази та клопотання могли бути надані під час розгляду справи в суді першої інстанції, а тому будь-які об`єктивні причини його неподання відповідачем до суду першої інстанції відсутні.

Зазначає, що у відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції було два адвокати, якими подавались відзив, заяви, заперечення на клопотання позивача про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи, додаткові пояснення по справі.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу та телефонограми (а.с. 45,47, Т.2).

17 червня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Семенюти Р.А. про розгляд справи без участі позивача та представника.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду із апеляційною скаргою, відповідачка також заявила клопотання про допит свідка, а саме доньки сторін ОСОБА_3 та доручення до матеріалів справи на стадії апеляційного провадження нових доказів, а саме: копію довідки ТОВ "Олам Груп" від 29 лютого 2024 pоку; копію довідки Гімназії № 260 міста Києва від 26 лютого 2024 pоку; копію довідки FitPlaza від 26 лютого 2024 pоку; копію характеристики репетитора ОСОБА_6 від 19 лютого 2024 pоку; копію декларації про вибір лікаря № 0001-1ХКН-Р800; копію акта про фактичне проживання від 26 лютого 2024 pоку; копію довідки ОСББ "Леваневського, 74" від 5 лютого 2024 pоку; диск "Axent" CD-R з 149 відео файлів з зазначенням часу та дати відеозйомки; диск "Axent" CD-R з відео файлом с/з від 31 січня 2024 року.

Разом із тим, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про допит свідка та доручення нових доказів з урахуванням наступного.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Згідно частини 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Підставою для залучення нових доказів на стадії апеляційного провадження має бути доведення виключних обставин, які перешкоджали подати такі докази до суду першої інстанції.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У клопотанні повинно бути зазначено, зокрема, вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу (ч. 2 ст. 84 ЦПК України).

Разом із тим, матеріали справи не містять такого клопотання та в апеляційній скарзі не зазначаються обставини, які перешкоджали відповідачу звернутись з відповідними клопотаннями до суду першої інстанції.

Так, ОСОБА_1 зазначає, що вона просить приєднати та дослідити докази, оскільки вони були отримані після проголошення оскаржуваного рішення, в зв`язку з вступом у справу представника - адвоката, з яким укладено договір про надання правової допомоги лише 6 лютого 2024 року.

В той же час, зазначені обставини не свідчать про наявність у відповідача незалежних від нього причин неможливості подання такого доказу до суду першої інстанції. Надані відповідачем додаткові докази та клопотання могли бути надані під час розгляду справи в суді першої інстанції, а тому будь-які об`єктивні причини його неподання відповідачем до суду першої інстанції відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку, а тому оскільки позивач є членом сім`ї власника спірної квартири, а саме - її батьком, та у ній зареєстрований, за зареєстрованим місцем проживання позивач був відсутній понад рік по причині проходження військової служби, тобто з поважних причин суд вважав за належне задовольнити позовні вимоги шляхом вселення позивача у спірну квартиру.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 7 листопада 2009 року позивач уклав шлюб із відповідачем, який вони зареєстрували у Відділі реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському районі міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 229, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . Від даного шлюбу вони мають дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . 4 квітня 2023 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/565/23 шлюб між сторонами, було розірвано.

За час шлюб сторонами було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану нерухомість за спільною згодою сторін було зареєстровано за відповідачем.

4 вересня 2018 року позивач зареєстрував своє місце поживання у даній квартирі, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 9 травня 2023 року №2023/003564499 (а.с. 10).

28 січня 2022 року у державного нотаріуса Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Карпусь І.О. відповідачем за письмової згоди позивача було укладено договір дарування нерухомого майна, на підставі якого вона подарувала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , своїй неповнолітній дитині - доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 59-61).

У пункті 10 договору дарування було також зазначено, що дарувальник перебуває в зареєстрованому шлюбі, предмет договору є спільною сумісною власністю подружжя. Чоловік дарувальника, ОСОБА_2 , дав згоду на дарування цього нерухомого майна обдаровуваній, про що викладено в заяві, де справжність підпису останнього засвідченого Білоцерківською районною державною нотаріальною конторою 28 січня 2022 року за реєстром №1-125, зміст заяви доведено до відома обдаровуваної до підписання цього договору.

Таким чином, майно, яке перебувало у спільній сумісній власності батьків за їх взаємної згоди перейшло у власність їхньої доньки у повному обсязі.

Право власності на спірну квартиру зареєстровано за неповнолітньою донькою сторін - ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою №8 від 29 травня 2023 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 січня 2022 року №296953388 (а.с. 15-16, 58).

У спірній квартирі зареєстровані позивач, відповідач та третя особа - ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 8 травня 2023 року №15.2-03/8153 (а.с. 54).

Відповідач проходив військову службу в складі ЗСУ з 23 червня 2022 року по 17 березня 2023 року, що підтверджується витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 17 березня 2023 року №80, листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21 березня 2023 року №82, витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 23 червня 2022 року №24 (а.с. 17-18, 19, 179).

В указаний період позивач у спірній квартирі не проживав, що підтверджується довідкою ОСББ "Леваневського,74" від 7 травня 2023 року №19/2023 (а.с. 57).

Після повернення зі служби в лавах ЗСУ позивач намагався потрапити до спірної квартири, утім через конфлікт із відповідачем зробити йому це не вдалося, на підтвердження чого суду надано талон-повідомленням єдиного обліку №15233 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 7 травня 2023 року, лист Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області від 15 травня 2023 року №2769, заяву відповідача від 7 травня 2023 року на ім`я начальника Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області, довідку про результати розгляду звернення ОСОБА_1 від 15 травня 2023 року, довідку про результати проведення перевірки інформації, викладеної у заяві адвоката Семенюти Р.А. за фактом протиправних дій від 15 червня 2023 року, лист Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області від 15 червня 2023 року №3811 (а.с. 62, 63, 64, 65, 66-68, 88).

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 12 грудня 2023 року №979 "Про вирішення судового спору щодо усунення перешкод у користуванні житлом малолітньої ОСОБА_3 та вселення" орган опіки та піклування дійшов висновку вважати недоцільним вселення ОСОБА_2 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності його малолітній дочці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Ухвалюючи рішення орган опіки та піклування виходив з того, що відповідач разом із донькою постійно проживають у спірній квартирі, а також із того, що між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки і їхнє спільне проживання може негативно впливати на психоемоційний стан дитини (а.с. 159-160).

Згідно з листом Гімназії №260 міста Києва Управління освіти Голосіївської районної в місті Києві Державної адміністрації від 12 січня 2024 року №02-11/07 ОСОБА_3 навчається в Гімназії №260 міста Києва. Дитина зарахована в 6-Б клас 10 серпня 2023 року. Фактична адреса проживання ОСОБА_3 , яка зазначена в заяві про прийняття до закладу освіти, є: АДРЕСА_4 (а.с. 171).

Відповідно до листа Білоцерківського ліцею-гімназії №12 Білоцерківської міської ради Київської області від 15 січня 2024 року №06 ОСОБА_3 навчалася у Білоцерківському ліцеї-гімназії №12 з 1 вересня 1918 року по 8 серпня 2023 року. Вибула 8 вересня 2023 року в гімназію №260 міста Києва (а.с. 172).

Згідно з листом ОСББ "Леваневського,74" №4/2024 від 17 січня 2024 року в квартирі АДРЕСА_1 малолітня ОСОБА_3 не проживає з початку серпня 2023 року по даний час (а.с. 173).

Позивачу на праві власності належить квартира, загальною площею 71,8 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та квартира, загальною площею 50,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29 січня 2024 року №363603025 (а.с. 191-192).

Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов квартири АДРЕСА_2 , складеному 13 вересня 2023 року директором управляючої компанії ПП "Будбізнеспроект" Кустовим А.Ю., квартира в абсолютно непридатному стані для проживання, потребує значних капіталовкладень для створення мінімальних умов фізичного проживання людини (а.с. 94).

Вирішуючи спір колегія апеляційного суду керується наступними нормами права та практикою їх застосування.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод у правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі №761/5115/17).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки).

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 Велика Палата Верховного Суду вирішуючи питання щодо застосування норм права у випадку припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла, вказала, що аналіз статей 150, 156, 162 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У статті 7 ЖК Українипередбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК Українипозов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом, ОСОБА_2 , посилався на те, що він зареєстрований у спірній квартирі з 4 вересня 2018 року, коли він сам був співвласником спірного майна.

Після укладення договору дарування та оформлення права власності на кварту на доньку позивача ОСОБА_3 , позивач залишається членом сім`ї власника, оскільки являється її батьком. Перевіряючи умови договору дарування колегією суддів не встановлено умов, які регулюють подальше проживання батька у спірній квартирі, тому застосовуються загальні положення законодавства.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 із 4 вересня 2018 року зареєстрований у спірній квартирі та задовольняючи позов шляхом усунення перешкод у користуванні житлом виходив з того, що права позивача порушені.

Відповідач позовні вимоги не визнавала, тому відповідні обставини, якими обґрунтовано позовну заяву, підлягали доведенню на загальних підставах. Так, сторона відповідача проти вимог позову заперечувала у повному обсязі та повідомляла суд першої інстанції про те, що позивач добровільно виїхав зі спірної квартири, зібравши свої речі, у підтвердження чого надала довідку ОСББ "Леваневського,74" від 07 травня 2023 року №19/2023.

Заперечує факт заміни ключів. У доводах апеляційної скарги, так само як і у письмових запереченнях сторона відповідача визнає лише факт недопуску позивача з його друзями 6 травня 2023 року о 23 годині 20 хвилин, оскільки позивач перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння разом з невідомими їй особами у кількості 2 чоловіків та 2 дівчат, які перебували біля квартири тримаючи в руках алкогольні напої. З приводу вказаної події відповідачка зверталась до поліції (а.с. 64, Т. 1). Відповідно до довідки про результати звернення ОСОБА_1 інспектором СПДН СП Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області - старшим лейтенантом поліції В`ячеславом Гажала було проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду про недопущення будь-яких протиправних дій відносно своєї колишньої дружини.

У підтвердження указаних подій стороною відповідача були надані відео.

Таким чином, встановлено на підставі письмових пояснень обох сторін спору, що між ними існують неприязні відносини. Однак предметом доведення у цій справі є обставини, які підтверджують факт чинення перешкод відповідачем у здійсненні права проживання у квартирі, які є протиправними. Документально підтверджених доказів, що відповідачкою були змінені замки, чи що відповідачка неправомірно не впустила позивача 6 травня 2023 року о 23 годині 20 хвилин до спірного приміщення, матеріали справи не містять.

До матеріалів справи також надано довідку старшого лейтенанта - інспектора протидії домашньому насильству відділу превенції Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області Володимира Мойсеєнка, погоджену начальником указаного відділу - старшим лейтенантом ОСОБА_8 від 15 червня 2023 року про результати проведення перевірки інформації, викладеної у заяві адвоката Семенюти Р.А. за фактом протиправних дій гр. ОСОБА_1 відносно гр. ОСОБА_2 .. У відповідній довідці описано, пояснення осіб щодо подій, які відбулись 6 травня 2023 року, однак жодних обставин стосовно зміни замків та чинення перешкод щодо здійснення права на проживання, які були б неправомірними, не встановлено. При цьому, за наслідками проведення перевірки інформації, викладеної у заяві адвоката Семенюти Р.А. за фактом протиправних дій було зроблено висновки, що факт вчинення домашнього насильства з боку гр. ОСОБА_1 не знайшов свого підтвердження.

Працівниками поліції було також зазначено, що вбачається спір щодо права гр. ОСОБА_2 , "який проживає окремо від спільної дитини на виховання та спілкування, який має бажання приймати участь у вихованні та спілкуванні зі спільною дитиною, оскільки гр. ОСОБА_1 вважає, що таке виховання та спілкування перешкоджатиме нормальному вихованню дитини".

Тобто, під час з`ясування події було встановлено окреме проживання батька від дитини.

Таким чином, за матеріалами справи не здобуто беззаперечних і неспростовних доказів у підтвердження неправомірного недопуску відповідачкою позивача до спірної квартири чи чинення перешкод, зокрема шляхом зміни замків. Колегія апеляційного суду погоджується, що відповідачка мала право захищати спокій малолітньої дитини від гостей, які мали намір потрапити до квартири у пізній час.

Інших доказів недопуску позивача до квартири не указано.

Колегія апеляційного суду також з`ясовуючи питання, у захист якого порушеного права сторона позивача звернулась з цим позовом до суду, встановила наступне.

У даній справі вирішення вимог ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою, в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між правом власності та правом члена сім`ї власника квартири на користування житлом.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, яким не було досліджено питання дотримання балансу між правом власності ОСОБА_3 (як власника квартири), ОСОБА_1 та правом ОСОБА_2 , як члена сім`ї власника квартири на користування житлом.

В обгрунтування свого позову сторона позивача посилалась на порушення його права на житло, оскільки іншого житла на праві власності не має. Однак такі твердження позивача не були правдивими. Позов датований 02 червня 2023 року, а 19 травня 20023 року позивачем було набуто у власність квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу. Також у вересні 2023 року позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_3 .

Судом першої інстанції було встановлено та вбачається із матеріалів справи, що між сторонами, як між колишнім подружжям склалися неприязні стосунки та наявний спір стосовно реалізації позивачем його прав щодо користування спірним житлом.

В той же час, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, позивачем не обґрунтовано підстав вселення саме у квартиру, яка належить на праві власності ОСОБА_3 .

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилалась на рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 12 грудня 2023 року №979 "Про вирішення судового спору щодо усунення перешкод у користуванні житлом малолітньої ОСОБА_3 та вселення" в якому зазначено, що користування та вселення позивача у житло, яке належить на праві власності малолітній ОСОБА_3 буде шкодити її інтересам. Крім того, посилалась на те, що позивач має інше житло, аніж спірне, а саме квартира загальною площею 50,9 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та квартира загальною площею 71,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 185-190).

Матеріалами справи дійсно встановлено, що позивачу на праві власності належить квартира, загальною площею 71,8 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та квартира, загальною площею 50,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29 січня 2024 року №363603025 (а.с. 191-192). До матеріалів справи надано акт обстеження житлово-побутових умов квартири АДРЕСА_2 , який датований 13 вересня 2023 року щодо непридатного стану для проживання. Щодо іншої квартири доказів неможливості для проживання не надано.

Звертаючись до суду з позовом, позивач не обґрунтовує належним чином причин, за яких він позбавлений проживати у іншій квартирі.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України).

Згідно ч.5 ст. 9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Частиною першою статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правовою позицією ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі, крім інших прав, гарантує право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява №58255/00, п. 36, ECHR 2004-ХІ (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 цієї статті, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009- ...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

Із матеріалів справи слідує, що спірна квартира, які і належні позивачеві дві квартири, знаходяться у одному і тому самому населеному пункті. Доказів необхідності проживання позивача саме у спірній квартирі до справи не надано.

Колегія апеляційного суду не погоджується, що право позивача підлягає захисту виключно внаслідок наявності у позивача зареєстрованого у спірній квартирі місця реєстрації.

Реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи (пункт 12 частини першої статті 2 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" (далі - Закон).

Реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою:

створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом;

ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою;

використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках (стаття 3 Закону).

Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (п. 4 Постанови КМУ від 7 лютого 2022 р. № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад").

Позивач не надав доказів, що він позбавлений права проживання у власному житлі, як і не спростував заперечення відповідача щодо добровільного виселення із спірної квартири.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, що рішенням Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 12 грудня 2023 року №979 "Про вирішення судового спору щодо усунення перешкод у користуванні житлом малолітньої ОСОБА_3 та вселення" встановлено, що користування та вселення позивача у житло, яке належить на праві власності малолітній ОСОБА_3 буде шкодити її інтересам.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства", забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити; охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно ст. 2 Закону України "Про охорону дитинства", законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою ВРУ від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюється вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейська конвенція про здійснення прав дітей 1996 р. (набула чинності в Україні 01.04.2007 р.) була ратифікована Законом України від 03.08.2006 р. № 69-У із заявою до статті 1 такого змісту: "Відповідно до пункту 4 статті 1 Конвенції Україна заявляє, що дія цієї Конвенції поширюється на розгляд судами справ, що стосуються: усиновлення дитини; установлення опіки, піклування над дитиною; визначення місця проживання дитини; позбавлення або оспорювання батьківських прав; інших питань про відносини між батьками та дитиною; будь-яких інших питань, що стосуються дитини особисто, а також питань її сім`ї (у тому числі, її виховання, поновлення батьківських прав, управління її майном)". Предметом цієї Конвенції є забезпечення найвищих інтересів дітей, підтримка їхніх прав, надання дітям також процесуальних прав, а також сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб, або через органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються (п. 2 ст. 1).

Статтею 9 Конституції України імперативно закріплено, що чинні міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України, є частиною національного законодавства нашої держави. Закон України "Про міжнародні договори України" від 29.06.2004 р. № 1906- IV закріплює принцип сумлінного дотримання Україною чинних міжнародних договорів відповідно до норм міжнародного права (ст. 15 Закону). У статті 19 цього Закону визначено дію міжнародних договорів на території України. Також зазначено, що, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, установлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то все одно застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного й соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення й несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Враховуючи вищезазначене, органи опіки та піклування від імені держави діють максимально якнайкраще в інтересах дитини та запобігають порушенню їхніх прав та інтересів, а тому прийняте рішення виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради №979 від 12 грудня 2023 року про недоцільність задоволення позовних вимог позивача, на переконання колегії суддів є мотивованим, повним та об`єктивним, яке прийнято з в інтересах дитини.

Положеннями ч. 4, 5 ст. 19 СК України також передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відхиляючи висновок органу опіки та піклування суд першої інстанції посилався на визначене ч. 6 ст. 19 СК України право суду не погодитись з висновком відповідного органу, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При цьому судом не було встановлено, яким чином відповідний висновок органу опіки та піклування суперечить інтересам дитини.

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 12 грудня 2023 року розглянувши пояснювальну записку-висновок служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від 23 листопада 2023 року щодо вирішення судового спору між батьками щодо усунення перешкод у користуванні житлом малолітньої ОСОБА_3 та вселення у квартиру її батька постановлено висновок: вважати недоцільним вселення ОСОБА_2 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності його малолітній дочці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування свого висновку зазначено про неприязні стосунки між батьками, які не заперечує жодна із сторін цього спору. Також у висновку звернуто увагу на наявність у батька двох житлових квартир на праві власності. ОСОБА_2 на жодне із призначених засідань комісії не з`явився та жодних зауважень щодо спірного питання не навів.

Суд першої інстанції відхиляючи відповідний висновок органу опіки і піклування вважав його недостатньо обґрунтованим. Однак суд не вказав у чому вбачав необґрунтованість висновку щодо наявності неприязних стосунків між батьками дитини (сторонами спору), що негативно впливає на психоемоційний стан дитини та що проживання батька у спірній квартирі, яка належить на праві власності його малолітній донці, суперечить інтересам власниці квартири.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не мотивував, яким чином висновок органу опіки і піклування спростовується тією обставиною, що відповідачка і донька у спірній квартирі постійно не проживають, оскільки із серпня 2023 року проживають у місті Києві, де малолітня донька сторін відвідує заклад освіти.

При цьому матеріали справи не містять доказів, що донька, яка є власницею спірної квартири, взагалі не проживає у спірній квартирі, чи має на праві власності житло у Києві.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвалення рішення про вселення ОСОБА_2 у належне його малолітній донці на праві власності житло, за недоведеності обставин чинення відповідачкою, його колишньою дружиною, перешкод у його користуванні, також за наявності висновку органу опіки та піклування про недоцільність вселення позивача у спірне приміщення, оскільки будуть порушені права малолітньої дитини, буде невиправданим втручанням у особисте життя, приватну сферу відповідача та доньки сторін.

При цьому, на переконання колегії апеляційного суду таке рішення буде справедливим по відношенню до обох сторін спору та не порушуватиме прав їхньої малолітньої доньки, як власниці спірного приміщення, яке є предметом цього спору. Також, як встановлено під час розгляду справи та його апеляційного перегляду, позивач є забезпечений власним житлом, тому його право на житло, також не порушене. Відтак виключних та правомірних обставин, за яких слід обмежити відповідачку та власника спірної квартири у праві використання майна, не встановлено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на встановлене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що судом апеляційної інстанції задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , тому підлягають стягненню на її користь з позивача витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 220,80 грн, які підтверджуються квитанцією від 4 березня 2024 року (а.с.238, Т.1). Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору за подання позову не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 268, 374, 376, 379, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) 3 220 (три тисячі двісті двадцять) грн 80 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба