Справа № 464/2510/24
пр.№ 2/464/1061/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.06.2024 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова в складі судді Тімченко О.В., розглянувши цивільну справу № 464/2510/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, з участю представника позивача адвоката Бельдій Н.В.,

у с т а н о в и в:

Адвокат Бельдій Н.В. від імені та в інтересах позивача звернулася до Сихівського районного суду м.Львова із даним позовом у порядку цивільного судочинства, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 18 вересня 2009 року, покликаючись на припинення сімейних стосунків.

На підставі протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 15 квітня 2024 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заперечень проти такого порядку розгляду справи не поступило.

Процесуальне право подання відзиву стороною відповідача не реалізовано, натомість заявлено клопотання про надання подружжю строку для примирення, проти чого представником категорично заперечено.

Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Вирішуючи цивільно-правовий спір між сторонами по суті, суд дійшов наступного висновку.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При застосуванні норм права у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України суд ураховує сформовану позицію Верховного Суду у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року), за якою обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (ст.21 СК України).

У ч.3 ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу - позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.112 СК України).

Як унормовано ст.1 СК України, побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки.

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3, 4 ст.56 СК України).

Побудова сімейних відносин повинна здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки та не може будуватися на примушені сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі та в подружніх відносинах (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 522/9229/15-ц).

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 18 вересня 2009 року у Франківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 564 (підтверджується свідоцтвом про шлюб), в якому мають неповнолітніх дітей 2010 та 2012 років народження.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що подружжя виявилось з різними поглядами на життя та родину, спосіб життя відповідача та постійні сварки. Позивач стверджує про остаточну втрату до відповідача почуття любові, подружні стосунки фактично припинені, проживають окремо. Намагався з дружиною налагодити спільне життя протягом останніх трьох років та вичерпав усі можливості для примирення. Позивач наполягає щодо неможливості примирення та збереження шлюбу, іншого способу розірвати шлюбу немає. Спір стосовно поділу майна подружжя та визначення місця проживання дітей, які проживають з матір`ю, відсутній. Шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу бути пред`явлений одним із подружжя. Незгоди лише будь-якого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як регламентовано ст.111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Позиція щодо застосування норм права при розірванні шлюбу та наданні строку для примирення викладена у постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 643/5316/18, від 20 липня 2020 року у справі № 349/1031/17, від 08 березня 2023 року у справі № 127/169/63/22-ц.

У даних постановах встановлено, що закріплена у ст.111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Сторона позивача у запереченні на можливість примирення вказує, що наявні вагомі підстави, що спричиняють конфлікт між сторонами та роблять неможливим спільне проживання подружжя. Шлюб має добровільний характер, а примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У даній справі суд враховує, що позов про розірвання шлюбу засобами поштового зв`язку подано 09 квітня 2024 року, від якого позивач досі не відмовився. Відомості про здійснення відповідачем заходів для примирення у суду відсутні, як і не указано конкретних, які має намір застосувати для збереження сім`ї.

Сам факт перебування у шлюбі майже 15 років та наявність двох дітей, як зазначає відповідач, не виступають достатнім правовим підґрунтям для надання строку на примирення подружжя.

Наведені обставини свідчать, що вільної згоди на союз між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, суперечать інтересам позивача, який категоричний у своєму рішенні щодо неможливості примирення та збереженні шлюбу, а шлюб існує формально. Доводи відповідача, викладені у клопотанні про призначення подружжю строку для примирення, зводяться до непогодженням із вимогами про розірвання шлюбу.

Беручи до уваги бажання й право одного з подружжя розірвати шлюб, не може бути незаконно порушене, неможливо одного з подружжя насильно, без його волі, змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Підстав сумніватися у волевиявленні позивача немає. Надання строку для примирення за встановлених обставин є недоцільним, у зв`язку із чим у відповідному клопотанні сторони відповідача слід відмовити.

Підсумовуючи викладене у своїй сукупності, суд дійшов переконання щодо розірвання шлюбу, задоволивши таким чином вимоги позивача.

Перешкод розірванню шлюбу не встановлено, у матеріалах справи відсутні відомості, які б доводили протилежне та беззастережно спростовували даний висновок суду, який узгоджується із такими засадами сімейного та цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, справедливість, добросовісність та розумність (ст.7 СК України, ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України).

Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення, відноситься до засад (принципів) цивільного судочинства (ст.2 ЦПК України).

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З огляду на наведене у порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Задоволити позов.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 18 вересня 2009 року у Франківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 564.

У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч.2 ст.114 СК України).

У порядку ч.2 ст.115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, у такому разі суд підписує рішення без його проголошення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 21 червня 2024 року, що є датою його ухвалення за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО