Справа № 515/1505/23
Провадження № 2/513/292/24
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2024 року Саратський районний суд Одеської області у складі: головуючої судді Рязанової К.Ю., за участю: секретаря судового засідання Русавської Н.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Сарата, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування, -

у с т а н о в и в:

13 вересня 2023 року позивач звернувся до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та визнання права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що ОСОБА_4 був власником права на земельну ділянку (пай), посвідчений сертифікатом в КСП «Україна», с. Дивізія, Татарбунарського району Одеської області, площею 5,0 умовних кадастрових гектара без визначення меж частки в натурі на місцевості, сертифікат серії ОД № 0182209 виданий на підставі рішення Татарбунарської райдержадміністрації від 16 серпня 1996 року за № 245/А-96 і зареєстрованого по Татарбунарський райдержадміністрації від 05 лютого 1997 року в реєстрову книгу за № 269. У подальшому ОСОБА_4 вирішив продати відповідне право на земельну ділянку (пай). 31 травня 2003 року ним особисто, а саме ОСОБА_4 , була написана розписка відповідно до тексту якої «Я, ОСОБА_4 , що проживаю в с. Дивізія, Татарбунарського р-на, Одеської обл. цією розпискою підтверджую, що отримав (ла) від ОСОБА_5 , що проживає в с. Дивізія, Татарубнарського р-на, Одеської обл. грошову суму у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн, що еквівалентно 5 670 (п`ять тисяч шістсот сімдесят) доларів США на час підписання цієї розписки, за продаж належного мені права на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом в КСП «Україна», с. Дивізія, Татарбунарського району, Одеської області, площею 0,5 умовних кадастрових гектара без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості, сертифікат серії ОД № 0182209 виданий на підставі рішення Татарбунарської райдержадміністрації від 16 серпня 1996 року за № 245/А-96 і зареєстрованого по Татарбунарській райдержадміністрації від 05 лютого 1997 року в реєстрову книгу за № 269. Підтверджую факт відчуження мною, ОСОБА_4 вищевказаного права на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом, а також права на подальше відведення цієї земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства, виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості), прав власності на дану земельну ділянку». Дана розписка посвідчена завідуючою державної нотаріальної контори ОСОБА_6 31 травня 2003 року та, зареєстрована в реєстрі за № 2353. 31 травня 2003 року у того ж нотаріуса була виготовлена довіреність від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 з правом «розпоряджатися (продати, подарувати, міняти, заставляти) належним мені правом на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом серії ОД № 0182209 виданого КСП «Україна», с. Дивізія, Татарбунарського району, Одеської області укладати всі передбачені чинним законодавством угоди щодо належного мені права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом». Дана довіреність посвідчена завідуючою державної нотаріальної контори ОСОБА_6 31 травня 2003 року та, зареєстрована в реєстрі за № 2352. 31 травня 2003 року у того ж нотаріуса був виготовлений заповіт від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 відповідно до якого «на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: належний мені сертифікат на право на земельну ділянку (пай) серії ОД № 0182206 виданого КСП «Україна», с. Дивізія, Татарбунарського р-на, Одеської обл. від 21 березня 2000 року заповідаю ОСОБА_5 ». Даний заповіт посвідчений завідуючою державної нотаріальної контори ОСОБА_6 31 травня 2003 року та, зареєстрована в реєстрі за № 2351. У зв`язку з такими обставинами сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай), яке посвідчене сертифікатом серії ОД № 0182209 виданого КСП «України», с. Дивізія, Татарбунарського району Одеської області. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті була відкрита спадкова справа у Саратській районній державній нотаріальній конторі за №118/2017, номер справи у спадковому реєстрі 60523761. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є його син ОСОБА_3 , позивач у справі. На підставі вищевикладеного, сторони ОСОБА_7 та ОСОБА_5 домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі продажу права на земельну частку (пай), однак відповідач ухилися в укладені відповідного нотаріального договору купівлі-продажу, а на теперішній час укласти неможливо у зв`язку з смертю однієї із сторін договору. У зв`язку з такими обставинами, спадкоємець змушений звертатися до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу права на земельну часту пай, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дійсним, та визнати за собою право власності на права на земельну частку (пай).

08 листопада 2023 року до Татарбунарського районного суду Одеської області через систему Електронний суд надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Кірюшина А.А., який обґрунтований тим, що докази ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору (наприклад письмова вимога про необхідність виконання умов договору в частині його нотаріального посвідчення, листування між сторонами щодо дати та часу явки до нотаріуса для вчинення нотаріальних дій тощо) позивачем не надано та у позовній заяві факти, які б свідчили про ухилення ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення договору взагалі не зазначено. Виходячи із правової природи договору купівлі-продажу саме покупець є зацікавленою стороною у даному правочині, оскільки неналежне оформлення такого договору фактично позбавляє його можливості вільно користуватись та розпоряджатись належним йому майном. Також представник звертає увагу суду на те, що виходячи зі змісту розписки від 17 травня 2003 року виданої ОСОБА_4 останній взагалі не містить будь-яких зобов`язань із визначенням конкретних строків здійснення нотаріального посвідчення згаданого вище договору. Водночас відповідач наголошує на тому, що згідно нотаріально посвідченої довіреності від 17 травня 2003 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 усі повноваження щодо використання спірної земельної ділянки, зокрема, звернення до компетентних органів з питань виведення її в натурі, одержання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, її відчуження тощо, що беззаперечно свідчить про відсутність умислу відповідача на ухилення від нотаріального посвідчення договору. Натомість, незважаючи на надані йому повноваження ОСОБА_5 останніми не скористався, щодо продовження строку дії довіреності до ОСОБА_4 не звертався. При цьому відповідач жодним чином не заперечувала щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу права на земельну ділянку (пай) та дій, спрямованих на ухилення від такого посвідчення спірного договору не вчиняла. Таким чином позивач не довів в чому саме полягає ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину, що є обов`язковою умовою для визнання правочину недійсним на підставі норм, які містяться у ч.2 ст. 220 ЦК України. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). Крім нотаріального посвідчення, обов`язковою умовою набуття договором про відчуження земельної частки (паю) чинності є його реєстрація районною державною адміністрацією за місцезнаходженням колишнього колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, із земель якого виділена земельна частка (пай). Водночас, як зазначалось вище, згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Щодо визнання права власності на земельну частку (пай). Також, позивачем у своїй позовній заяві ставиться вимога щодо визнання права власності на спірну земельну ділянку (пай). Вказана вимога також не підлягає до задоволення виходячи із наступного. Так, вимога визнання права власності на спірну земельну ділянку (пай) є похідною від вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу права на земельну частку пай) про яке йшлося вище, а тому зважаючи на недоведеність та необґрунтованість основної вимоги також задоволенню не підлягає. Водночас слід зазначити, що вказана вимога сформульована наступним чином «Визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку (пай) ...»

Проте, спірна земельна ділянка на даний час в натурі не виведена та являє собою земельну ділянку площею 5 умовних кадастрових гектарів. Згідно частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 № 899-IV (надалі - Закон № 899-IV) основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Як вбачається із наведеної норми закону, правовстановлюючим документом на право на земельну частку (пай) є рішення суду саме про визнання права на земельну частку (пай), а не про визнання права власності на земельну частку (пай).

Таким чином, навіть у разі задоволення даного позову та винесення судом рішення про визнання права власності на земельну частку (пай) таке рішення суду неможливо буде виконати, що свідчить про неефективний спосіб захисту, обраний стороною позивача. Також представник зазначив, що судові витрати які відповідач очікує понести у зв`язку із розглядом судової справи складають 26600,00 гривень, які просив стягнути з позивача.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та визначено справу розглядати у порядку загального позовного провадження.

Розпорядженням в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області від 11 грудня 2023 року зазначена цивільна справа передана на розгляд Саратського районного суду Одеської області.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 25 січня 2024 року справу прийнято до провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 06 березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

31 травня 2024 року через систему Електронний суд надійшли додаткові пояснення від представника відповідача.

Представник позивача ОСОБА_1 у судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутності 03 червня 2024 року.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача з підстав викладених у відзиві та додаткових поясненнях.

У судовому засіданні 24 червня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 підтримав позов з підстав викладених у ньому.

04 червня 2024 року до суду надійшла заява від представника відповідача про стягнення понесених витрат.

05 червня 2024 року до суду надійшло клопотання представника позивача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.

05 червня 2024 року до суду надійшли від представника відповідача додаткові пояснення у справі.

Дослідивши та оцінивши письмові докази, заслухавши представника позивача, відповідача, суд дійшов до таких висновків.

Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0182209 виданого 21 грудня 1996 року на підставі Татарбунарської райдержадміністрації від 16 серпня 1996 року № 245/А-96, був виданий на ім`я ОСОБА_8 , яка проживає в с. Дивізія, Татарбунарського району Одеської області (а.с.7).

Відповідно до копії заповіту складеного 31 травня 2003 року ОСОБА_4 , посвідчений завідувачем державної нотаріальної контори С.В. Єпішкіною, зареєстрованого в реєстрі за № 2351, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належний йому сертифікат на право на земельну ділянку (пай) серії ОД № 0182206 виданого КСП «Україна», с. Дивізія, Татарбунарського р-на, Одеської обл. від 21 березня 2000 року заповів ОСОБА_5 » (а.с.6).

Відповідно до копії розписки від 31 травня 2003 року посвідченої завідувачем державної нотаріальної контори С.В. Єпішкіною, зареєстрованої в реєстрі за № 2353, ОСОБА_4 підтвердив факт отримання ним від ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 30 000 гривень, та факт відчуження ним права на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом серії ОД № 0182209 (а.с.6).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 07 березня 2017 року Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.8).

Як убачається з копії листа Саратської державної нотаріальної контори Одеської області № 688/01-16 від 18 жовтня 2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_5 , який звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом (а.с.20).

Стаття 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України, фізична особа має право мати у своїй власності будь-яке майно, яке вона придбала внаслідок правочинів не заборонених законом.

Право власності на землю гарантується Конституцією України, яке набувається та здійснюється відповідно до чинного законодавства.

Статтею 6 Земельного Кодексу України (в редакції що діяла на момент виникнення правовідносин) передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки у разі: купівлі-продажу, дарування, та обміну.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються за правилами Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та іншими актами цивільного законодавства в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 42 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Угоди, згідно зі статтею 42 ЦК УРСР можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

За правилами статті 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Статею 224 ЦК УРСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 132 ЗК України (чинній на час виникнення спірних правовідносин) зміст угод про перехід права власності на земельні ділянки. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) зобов`язання сторін. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ст. 220 ЦК України).

Відповідно до Закону України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» від 18 січня 2001 року запроваджено мораторій на відчуження земельних часток (паїв); 25 жовтня 2001 року прийнято новий Земельний Кодекс України та мораторій не був знятий, окрім цього п.15 розділу Х «Перехідних положень» Земельного Кодексу України, (у редакції, чинній на дату виникнення правовідносин) громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб.

У постанові від 31 березня 2021 року в справі № 2-1050/2005 Верховній Суд зазначив, що вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, судам необхідно враховувати, що частина друга статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін. З наведених підстав не може бути визнаний дійсним договір міни земельної ділянки на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 у справі №6-1288цс17, зазначено, що передумовою застосування положень частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Виходячи з вищенаведених положень закону, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягав нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації; на час виникнення спірних правовідносин був введений мораторій на продаж земельної частки (пай); також в ході судового розгляду належних доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки надано не було, суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність за ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача просив суд застосувати до вимог позивача у даній справі строк позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вказаний висновок щодо позовної давності наведено у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Ураховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у позові з підстав його необґрунтованості, тому підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Таким чином, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_4 та Адвокатським бюро «Артема Кірюшина» 06 листопада 2023 року укладено договір про надання правової допомоги.

04 червня 2024 року між ОСОБА_4 та Адвокатським бюро «Артема Кірюшина» складено акт виконаних робіт по договору, у якому викладений детальний перелік дій, пов`язаних із виконанням доручення, а саме щодо правничої допомоги, пов`язану із справою, включаючи підготовку до її розгляду, яка складалась з усних консультацій, аналізу діючого законодавства та судової практики, підготовку позовної заяви і визначено їх загальну вартість, відповідно до якого вартість послуг складає 44500,00 гривень.

Також, 04 червня 2024 року відповідачем на користь Адвокатського бюро «Артема Кірюшина» було сплачено гонорар у сумі 44500,00 грн, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру від 04 червня 2024 року №67.

Статтею 59 Конституції закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до п.п.6, 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно зі ст.19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову.

З точки зору ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

В своєму клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги представник позивача зазначає, що з огляду на те, що при поданні відзиву не було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, не додано детального опису виконаних робіт, що є підставою для відмови у стягненні витрат. Також, представник зазначає про неспівмірність гонорару адвоката з складністю справи, у зв`язку із чим просить відмовити у стягненні витрат.

В свої додаткових поясненнях представник відповідача зазначає, що при поданні відзиву були зазначені попередні витрати, які очікує понести у розмірі 26600,00 гривень. Також, до заяви про стягнення судових витрат додано акт виконаних робіт від 04 червня 2024 року. Щодо неспівмірності гонорару, зазначає, що жодних доказів з метою доведення надмірності понесених витрат на правову допомогу не надано.

При визначенні розміру судових витрат, які підлягають підлягають відшкодуванню на користь відповідача, суд виходить з такого.

Згідно з частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

Адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Разом з цим, у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Отже, вирішуючи заяву представника відповідача про компенсацію понесених витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до акту виконаних робіт: усна консультація 4500,00 грн за 3 години (кожна година 1500,00 гривень); аналіз судової практики 12000,00 гривень за 6 годин, вартість однієї години 2000,00 гривень; підготовка відзиву 10000,00 гривень за 5 годин, вартість однієї години 2000,00 гривень; заява про застосування позовної давності 2000,00 гривень; участь у судових засіданнях 16000,00 гривень, за чотири засідання, вартість одного засідання 4000,00 гривень.

Однак, зазначений у Акті адвокатом час, що був витрачений на участь у судових засіданнях, очевидно не відповідає реальному часу, який був витрачений представником на участь у судових засіданнях.

Так, матеріалами справи підтверджується, що адвокат Кірюшин А.А. приймав участь у судових засіданнях 06 березня 2024 року, 22 квітня 2024 року, 03 червня 2024 року.

Судове засідання 06 березня 2024 року призначено на 10 год. та тривало з 11:20 год. до 11:47, судове засідання 22 квітня 2024 року призначено на 11:00 год., розпочато о 11:18 та тривало до11:30 год.; судове засідання 03 червня 2024 року призначено на 12:00 год. та тривало з 12:08 год. до 13:04 год.

За таких обставин, витрачений адвокатом Кірюшиним А.А. час на участь у судових засіданнях, з врахуванням 24 червня 2024 року, становить не більше 2 годин, вартість за що, виходячи з розрахунку гонорару 4000 грн. за 1 годину, складає 8000 грн.

Будь-яких доказів, які б підтверджували витрачений адвокатом Кірюшиним А.А. саме 3 год. часу на усну консультацію та 6 годин часу на аналіз судової практики матеріали справи не містять та представником відповідача з заявою про стягнення понесених витрат не надано.

На думку суду, ураховуючи складність справи та зміст наведених аргументів представником відповідача, дві години є достатнім часом для виконання такої роботи кваліфікованим адвокатом, як складання відзиву, що відповідно становить 4000,00 грн винагороди (2000,00 грн * 2 год.).

Вчинення представником відповідача процесуальних дій із складання заяви про застосування позовної давності за своєю суттю є послугами, що фактично дублюються із представництвом інтересів клієнта у судовому засіданні, вони є складовими одного і того ж завдання, тому не відповідають критерію їх необхідності та не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи зазначене, вартість послуг адвоката Кірюшина А.А. з надання правничої допомоги всього становить 12000 грн. (8000,00 (судові засідання) + 4000 (складання відзиву)).

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає заяву представника відповідача обґрунтованою та такою, що підлягає частковому задоволенню та доходить до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн.

Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним, розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом Кірюшиним А.А. обсягом робіт, при цьому не порушуватиме права відповідача на отримання коштів, які він змушений реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-13, 17, 18, 76 - 82, 89, 141, 223, 230, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 12 000 грн.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Одеського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Представник відповідача: ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення суду складено 24 червня 2024 року.

Суддя К. Ю. Рязанова