Справа № 131/1700/16-ц
Провадження № 22-ц/801/472/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 рокуСправа № 131/1700/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С. К., Копаничук С. Г.,

з участю секретаря судового засідання: Литвина С. С.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Наталія Анатоліївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Олексієнка О. Ю. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Наталії Анатоліївни, про визнання договорів дарування недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачок та відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 . За життя заповітного розпорядження мати не склала, а тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги після її смерті.

До складу спадкового майна, набутого батьками позивачок та відповідачки як подружжям, яке перебуває у спільній сумісній власності, входить: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 та земельні ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:004:0434, для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та площею 0,0647 га, кадастровий номер :05:004:0435, для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться за тією ж адресою що і будинок.

В травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Іллінецького районного суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_3 , про визнання правочину договору дарування недійсним.

Із зазначеного позову ОСОБА_3 позивачкам стало відомо, що 15 травня 2015 року той подарував ОСОБА_3 житловий будинок та земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 .

07 червня 2016 року ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області провадження у справі № 131/871/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання правочину договору дарування недійсним було закрито за заявою позивача про відмову від позову.

Позивачки вважають, що вказаний договір дарування безпосередньо стосується їх права на спадкування майна після смерті матері, оскільки батько не отримував право на спадщину на майно після її смерті, а тому не мав права вчиняти зазначений правочин.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у заявленому позові просили:

-визнати недійсними договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 (серія та номер 387 від 15 травня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Н. А.);

-визнати недійсними договір дарування земельних ділянок площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:004:0434, для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та площею 0,0647 га, кадастровий номер :05:004:0435, для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться за тією ж адресою що і будинок (серія та номер 388 від 15 травня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Н. А.).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 листопада 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив, що звертаючись в суд із позовом, позивачки у порушення статей 79, 81 ЦПК України не надали належних та допустимих доказів на підтвердження факту прийняття ними спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Окрім того, позивачками суду не надано жодного належного та допустимого доказу щодо підтвердження позиції, що земельні ділянки: площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:004:0434 та площею 0,0647 га кадастровий номер :05:004:0435, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 належали ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної власності, а згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок виконавчого комітету Іллінецької селищної ради народних депутатів Вінницької області №198 від 09 жовтня 1986 року, цілий житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , на праві особистої власності належав ОСОБА_4 .

Таким чином під час розгляду справи позивачами не було доведено належними та допустимими доказами жодне порушення вимог ст. 203 ЦК України при укладанні оспорюваних договорів дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 18 січня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Оніщук В. В., судді: Медвецький С. К., Копаничук С. Г.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 січня 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 лютого 2024 року було поновлено строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та продовжено строк на усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 лютого 2023 року справу призначено до розгляду на 21 березня 2024 року о 10 год. 00 хв., та в подальшому у розгляді справи оголошено перерву на 04.04.2024 року о 10 год. 20 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають, що суд першої інстанції порушив їх право на захист, оскільки не зважаючи на клопотання позивачок про відкладення розгляду справи, розглянув її без участі їх представника - адвоката Власюка А. В.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право особистої власності НОМЕР_10 від 09 жовтня 1986 року, яке знаходилося у позивачки ОСОБА_1 .

З боку ОСОБА_3 та її чоловіка весь час здійснювався тиск на ОСОБА_4 , вона постійно наполягала на тому, щоб батько подарував будинок їй, однак не маючи свідоцтва на право власності, від імені ОСОБА_4 подала позов про визнання за ним права власності, який був задоволений рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 06 квітня 2015 року, на підставі якого був укладений оскаржуваний договір дарування будинку.

Проте рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 31 січня 2017 року рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 06 квітня 2015 року було скасоване з мотивів обрання невірного способу захисту.

Зважаючи на це, ОСОБА_3 отримала право власності на будинок неправомірно.

Окрім того подання ОСОБА_4 позову про визнання договору дарування недійсним також наводить на думки про те, що такий правочин був здійснений під тиском. На думку позивачок, батько під тиском відповідачки змушений був подати заяву про відмову від позову.

Також про незаконність укладених правочинів свідчить і те, що після смерті батька ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у той час як ОСОБА_4 нічого не залишив після себе, адже усе майно подарував ОСОБА_3 ще за життя.

У зв`язку із пропуском строку на прийняття спадщини, відповідачка свідоцтво про право на спадщину не отримала. Натомість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчасно звернулися до нотаріуса після смерті батька та є його спадкоємицями.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також представник останньої, апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені у ній підстави.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки не повідомила, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

24 жовтня 1948 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, що підтверджується копією паспорта ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 (зворот а. с. 71, том 1).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 ; серії НОМЕР_3 ; серії НОМЕР_4 (а. с. 7, 9, 39 том 1).

Після укладення шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_2 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 (а. с. 10, том 1).

Після укладення шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_3 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла у віці 78 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 (а. с. 11, том 1).

Як видно із інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 68798740 від 12 квітня 2022 року інформація про спадкування після смерті ОСОБА_5 у спадковому реєстрі відсутня (а. с. 141, том 2).

Згідно зі свідоцтвом № НОМЕР_8 про право особистої власності на жилий будинок, виданим виконкомом Іллінецької селищної ради народних депутатів 09 жовтня 1986 року, цілий жилий будинок по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_4 (а. с. 126, том 2).

Відповідно до державного акту на право власності на землю ЯИ №842941 від 25 грудня 2009 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:004:0434, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, за адресою АДРЕСА_1 , на підставі рішення Іллінецької міської ради від 31 липня 2008 року (а. с. 36, том 1).

Відповідно до державного акту на право власності на землю ЯИ №842942 від 25 грудня 2009 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,647 га, кадастровий номер :05:004:0435, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, за адресою АДРЕСА_1 , на підставі рішення Іллінецької міської ради від 31 липня 2008 року (а. с. 54, том 1).

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області у справі № 131/513/15-ц від 06 квітня 2015 року за ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 20, том 1).

За заявою ОСОБА_3 від 27 квітня 2015 року відомості про право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 21, том 1).

Відповідно до довідки Іллінецької міської ради від 15 травня 2015 року № 1954 на день видачі довідки у вказаному житловому будинку був зареєстрований та проживав ОСОБА_4 (а. с. 35, том 1).

15 травня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 2 договору житловий будинок, що дарується, належить ОСОБА_4 на підставі рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 06 квітня 2015 року. Договір посвідчено приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Н. А., зареєстровано в реєстрі за номером 387 (а. с. 17-18, том 1).

15 травня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельних ділянок площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:004:0434 та площею 0,0647 га кадастровий номер :05:004:0435, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , та належать ОСОБА_4 на підставі державних актів на право власності на землю ЯИ №842941 та ЯИ №842942 від 25 грудня 2009 року (а. с. 47-48, том 1).

Цього ж дня за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на будинок та земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 46, 62, 63 том 1).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 31 січня 2017 року у справі № 131/513/16-ц було задоволено апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 та скасовано рішення Іллінецького районного суду Вінницької області у справі № 131/513/15-ц від 06 квітня 2015 року, яким за ОСОБА_4 було визнано право власності на спірний житловий будинок.

При цьому апеляційним судом було встановлено, що оригінал вказаного свідоцтва про право власності на землю, копія якого надана до справи, перебуває у дочки позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами. Відповідно до копії свідоцтва № НОМЕР_8 на право особистої власності на жилий будинок від 09 жовтня 1986 року, виданого на підставі рішення виконкому Іллінецької селищної ради народних депутатів №204 від 20 серпня 1986 року ОСОБА_4 є власником будинку по АДРЕСА_2 . Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого Гайсинським міжрайонним БТІ 27 лютого 2015 року, жилий будинок 1960 року побудови (а. с. 107-109, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_9 (а. с. 202, том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Звертаючись до суду із позовом про визнання договорів дарування недійсними, позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що спірний будинок належав їх батьку ОСОБА_4 та матері ОСОБА_5 на праві спільної власності подружжя, а тому після смерті ОСОБА_5 у 2003 році позивачки мали право на спадкування її частки у спільній власності як спадкоємці першої черги, а отже подарувавши відповідачці ОСОБА_3 будинок та земельні ділянки, батько розпорядився майном, на яке не мав права.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 09 жовтня 1986 року виконавчим комітетом Іллінецької селищної ради народних депутатів Вінницької області №198, цілий житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , на праві особистої власності належав ОСОБА_4 (а. с. 126, том 2).

При цьому шлюб між батьками сторін був укладений 24 жовтня 1948 року (зворот а. с. 71, том 1).

Відповідно до статті 22 КпШС УРСР в редакції, чинній на час видачі свідоцтва про право власності на будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Статтею 16 ЗУ «Про власність», чинного на час будівництва спірного будинку, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

При цьому реєстрація права власності на весь об`єкт нерухомого майна на одного із подружжя не має значення, оскільки не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю.

Відтак апеляційний виснує, що спірний будинок дійсно перебував у спільній власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 11, том 1).

Водночас із інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 68798740 від 12 квітня 2022 року судом встановлено, що інформація про спадкування після смерті ОСОБА_5 у спадковому реєстрі відсутня (а. с. 141, том 2).

Оскільки сторонами не заперечується факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зважаючи на положення ст. 549 ЦК УРСР від 18 липня 1963 № 1540-VI у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_4 є єдиним, хто прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 ..

Ураховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачками не доведено факт прийняття спадщини після матері, а відтак правових підстав вважати, що ОСОБА_4 при укладенні договору дарування розпорядився їх частками спадкового майна після смерті матері, немає.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що державні акти на право власності на землю ЯИ №842941 та ЯИ №842942 від 25 грудня 2009 року (а. с. 36, 54 том 1) були видані ОСОБА_4 на підставі рішення Іллінецької міської ради від 31 липня 2008 року, тобто після смерті ОСОБА_5 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що із заявлених підстав позовні вимоги про визнання недійсними договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 (серія та номер 387 від 15 травня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Н. А.) та договору дарування земельних ділянок площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:004:0434, для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та площею 0,0647 га, кадастровий номер :05:004:0435, для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться за тією ж адресою що і будинок (серія та номер 388 від 15 травня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Н. А.) не можуть бути задоволені, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилалися у позовній заяві.

Покликання у апеляційній скарзі на те, що оспорюваний договір дарування житлового будинку був укладений на підставі рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 06 квітня 2015 року, яке згодом було скасоване, не дає підстав для визнання такого договору недійсним, адже дана обставина не спростовує належність майна, яке було предметом оскаржуваних договорів дарування, ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги про те, що договори дарування були укладені ОСОБА_4 під тиском з боку ОСОБА_3 не підтверджуються належними та допустимими доказами, наявними у справі.

ОСОБА_4 дійсно звертався до суду із позовом про визнання вказаних договорів недійсними, проте згодом відмовся від такого позову. Належними засобами доказування факт відмови ОСОБА_4 від позову під тиском з боку ОСОБА_3 також не є доведеним.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, понесені судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції слід залишити за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 листопада 2023 року залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук