ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року

м. Київ

справа № 370/2850/20

провадження № 61-7245св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 грудня 2021 року у складі судді Косенко А. В. та постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2023 року у складі колегії суддів Матвієнко Ю. О., Гуля В. В. Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, оформлений у вигляді письмової розписки, складеної 02 листопада 2016 року ОСОБА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області у справі № 672/1471/17 від 11 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 08 лютого 2018 року, рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області у справі № 672/1130/19 від 16 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 13 квітня 2020 року,встановлені певні преюдиційні факти, а саме існування між сторонами договірних відносин щодо укладеного та невиконаного договору купівлі-продажу саджанців малини.

Позивач вказував, що у зазначених рішеннях судів не досліджувалися обставини укладення договору купівлі-продажу, його істотних умов, які вимагаються законом, а лише констатувався факт існування зобов`язань між сторонами, які виникли з договору купівлі-продажу, при цьому не надавалася оцінка договору (розписці) з приводу його недійсності внаслідок його неукладення.

Звертав увагу, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 02 листопада 2016 року, оформлений у вигляді письмової розписки, не відповідає вимогам частини першої статті 628, статтям 638, 655 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 27 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 січня 2023 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши факт укладення між сторонами 02 листопада 2016 року договору купівлі-продажу, за яким продавець передав покупцеві товар, а останній його не оплатив і не пред`явив до продавця будь-яких вимог щодо якості товару, зміни чи розірвання зазначеного договору, дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, зокрема й тверджень про неукладеність договору у зв`язку із відсутністю у його тексті істотних умов.

Інших, передбачених законом, підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами договору купівлі-продажу позивач у позові не навів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

15 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 26 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2023 року, а справу передати до суду першої інстанції для нового розгляду.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку посиланням позивача в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Доводи заявника в апеляційній скарзі полягали у тому, що суд першої інстанції не розглянув клопотання сторони позивача про розгляд справи у спрощеному провадженні з викликом сторін через систему відеоконференцзв`язку, що унеможливило надання стороною позивача додаткових пояснень, що є підставою для скасування судового рішення відповідно до пункту 3 частини 3 статті 411 ЦПК України.

Крім того, 28 грудня 2021 року позивач звернуся до суду першої інстанції із заявою про відвід судді Косенко А. В. Водночас рішення суду першої інстанції ухвалено 27 грудня 2021 року, але надіслано судом до Єдиного державного реєстру судових рішень 11 лютого 2022 року та оприлюднено 15 лютого 2022 року. Отже, суд першої інстанції не розглянув заяву позивача про відвід судді від 28 грудня 2021 року.

Заявник указує, що у попередніх рішеннях судів не досліджувалися обставини укладення договору купівлі-продажу, його істотних умов, які вимагаються законом, а лише констатувався факт існування зобов`язань між сторонами, які виникли з договору купівлі-продажу, при цьому не надавалася оцінка договору (розписці) щодо його недійсності внаслідок неукладеності.

Зазначає про те, що оцінці суду підлягала не лише розписка, а й інші звернення позивача до відповідача щодо неякісного товару, комісійного обстеження якості товару, зменшення ціни за товар або повернення неякісного товару чи його частини та комісійний акт обстеження за участю агронома. І лише за наслідками дослідження таких доказів у сукупності з поясненнями свідків суд мав надати правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, та констатувати факт укладення змішаного договору з елементами купівлі-продажу і поставки з відстроченням платежу, виходячи з необхідності дослідження товару щодо його якісних показників, які впливають на умови та розмір плати за товар, чи відсутність грошового зобов`язання у позивача щодо такої сплати.

Вказує, що судовими рішеннями у справах № 672/1471/17 та № 672/1130/19 року не встановлено преюдиції щодо укладення та дійсності договору купівлі-продажу (розписки) та характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами на підставі договору купівлі-продажу, хоча до цього сторонами такі правовідносини оцінювались як такі, що випливають із договору позики.

Зміст указаних вище судових рішень свідчать про відсутність між сторонами правовідносин позики та існування правовідносин щодо купівлі-продажу товару (саджанців малини), відповідно до якого істотними є щонайменше три умови: 1) найменування товару; 2) його кількість; 3) його ціна. Однак з аналізу договору купівлі-продажу (розписки) випливає, що цей договір містить лише одну умову (ціну), а інші (найменування товару та його кількість) відсутні.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України.

06 липня 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

04 червня 2024 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді Верховного Суду ОСОБА_6 у касаційному провадженні № 61-7245св23 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Суддею-доповідачем у зазначеній справі визначено ОСОБА_3 , суддями, які входять до складу колегії, визначено Карпенко С. О. та Фаловську І. М .

Інший учасник справи не скористався правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області у справі № 672/1130/19 від 16 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 13 квітня 2020 року, встановлено преюдиційний факт того, що 02 листопада 2016 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу саджанців малини в усній формі, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 , який особисто відібрав 7 000 (сім тисяч) саджанців елітної малини на суму 49 000,00 грн. Таким чином, ОСОБА_1 , особисто відбираючи саджанці, фактично здійснював приймання товару за кількістю та якістю на місці отримання товару і гарантував листом (розпискою) його оплату.

За умовами договору і відповідно до статті 655 ЦК України відповідач прийняв товар та зобов`язався сплатити його вартість до 01 травня 2017 року.

На підтвердження цієї домовленості 02 листопада 2016 року ОСОБА_1 надав лист (розписку) про повернення боргу до 01 травня 2017 року.

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області у справі № 672/1471/17 від 11 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Хмельницької області від 08 лютого 2018 року, у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовлено, оскільки суди дійшли висновку, що між сторонами склалися правовідносини не з приводу договору позики, а з приводу договору купівлі-продажу із відстроченням платежу.

Тобто вказаними судовими рішеннями встановлено, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу, за яким продавець передав покупцеві товар, а останній його не оплатив і не пред`явив до продавця будь-яких вимог щодо якості товару, зміни чи розірвання зазначеного договору, що стало підставою для звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Суди встановили, що рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області у справі № 672/1471/17 від 11 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Хмельницької області від 08 лютого 2018 року, у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовлено, оскільки суди виснували, що між сторонами склалися правовідносини не з приводу договору позики, а з приводу укладення договору купівлі-продажу із відстроченням платежу.

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області у справі № 672/1130/19 від 16 січня 2020 року, яке залишено без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 13 квітня 2020 року, встановлено преюдиційний факт того, що 02 листопада 2016 року між сторонами укладено усний договір купівлі-продажу саджанців малини, згідно з яким ОСОБА_2 особисто передав ОСОБА_1 , котрий особисто відібрав 7 000 (сім тисяч) саджанців елітної малини на суму 49 000,00 грн. Таким чином, ОСОБА_1 , особисто відбираючи саджанці, фактично здійснив приймання товару за кількістю та якістю на місці отримання товару і гарантував листом (розпискою) його оплату.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законнусилу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17).

Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова Верховного Суду 10 травня 2023 року у справі № 524/4046/20, провадження № 61-6743св22).

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі № 463/9009/21, провадження № 61-14075св23).

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі (постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 522/11266/17, провадження № 61-208св22).

Таким чином, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що між сторонами виникли правовідносини щодо купівлі-продажу саджанців у кількості 7 000 (сім тисяч) штук елітної малини на суму 49 000,00 грн, при цьому ОСОБА_1 особисто відбирав саджанці, здійснював приймання товару за кількістю та якістю на місці отримання товару і фактично гарантував оплату товару борговою розпискою від 02 листопада 2016 року.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), про те, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом; преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення; преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи, оскільки суди попередніх інстанції не надавали правову оцінку обставинам, встановленим іншим судом, а лише надали значення обставинам, які встановлені судами, колегія суддів не бере до уваги.

Верховний Суд звертає увагу, що у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження №12-гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

Апеляційний суд Хмельницької області у своїй постанові від 08 лютого 2018 року у справі № 672/1471/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості встановив, що сторони підтвердили, що 02 листопада 2016 року між ними укладено договір купівлі-продажу саджанців малини, а ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 7 000 саджанців малини. При цьому сторони домовилися, що оплата товару буде здійснена ОСОБА_1 до 01 травня 2017 року і на підтвердження цієї домовленості ОСОБА_1 склав розписку.

Вказані обставини, встановлені у зазначеному судовому рішенні, є юридичними фактами, тобто життєвими обставинами, з якими пов`язується виникнення юридичних наслідків.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтями 662, 673, 688 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі - продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису.

Відповідно до статті 675 ЦК України товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі продажу.

Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02 листопада 2016 року через його неукладеність у зв`язку із невідповідністю форми та змісту договору вимогам закону було предметом судової перевірки під час розгляду справи № 672/1471/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу та моральної шкоди, в межах якої суди встановили, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в усній формі, факт укладення якого підтверджується, зокрема, розпискою ОСОБА_1 у зв`язку із невиконанням ним обов`язку щодо оплати придбаного товару. У цій справі судовими рішеннями стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 49 000,00 грн боргу за договором купівлі-продажу, на підставі статті 625 ЦК України 10 231,62 грн інфляційних втрат та 3 % річних у розмірі 1 470,00 грн.

Таким чином, зважаючи на те, що суди встановили факт укладення між сторонами

02 листопада 2016 року договору купівлі-продажу та факт невиконання ОСОБА_1 як покупцем обов`язку щодо оплати придбаного товару, доводи касаційної скарги про неукладеність договору у зв`язку із відсутністю у ньому істотних умов є безпідставними та необґрунтованими. Отже, підстав для визнання правочину недійсним судами не встановлено, а доводи касаційної скарги такі висновки судів не спростовують.

Колегія суддів не бере до уваги доводи заявника у касаційній скарзі про те, що суд першої інстанції розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки зі змісту поданого до суду першої інстанції клопотання від 28 квітня 2021 року вбачається, що представник позивача просив провести судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Пунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України встановлено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Оскільки позивач не звертався з клопотанням про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, тому відсутні підстави для скасування рішень попередніх інстанцій на підставі пункту 2 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою заяву про відвід судді Косенко А. В. та не вирішив заявлений відвід спростовуються матеріалами справи, з яких відомо, що рішення суду першої інстанції ухвалено 27 грудня 2021 року, а заява про відвід судді Косенко А. В. надійшла до суду та зареєстрована 28 грудня 2021 року, тобто після ухвалення рішення місцевого суду. При цьому надіслання судом першої інстанції рішення, ухваленого 27 грудня 2021 року, до Єдиного державного реєстру судових рішень 11 лютого 2022 року та його оприлюднення 15 лютого 2022 року не має правового значення для вирішення судом питання про відвід судді Косенко А. В., заявленого після ухвалення рішення.

Доводи касаційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлені без додержання норм матеріального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

За таких обставин, колегія суддів, переглядаючи судові рішення в межах доводів касаційної скарги, доходить висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 грудня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 26 січня 2023 року підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк С. О. Карпенко І. М. Фаловська