ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/740/24Головуючий у 1-й інстанції Наумчук В.А.
Провадження № 22-ц/817/1058/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Костіва О.З., Храпак Н.М.

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

у відсутності сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 602/740/24 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» від імені якого діє Іванова Олена Вікторівна на заочне рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 24 вересня 2024 року (ухвалене суддею Наумчуком В.А.) в справі за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2024 року Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (далі АТ «ТАСКОМБАНК») звернулось до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначали, що 20 жовтня 2022 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК «ЦФР») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 158035,50 грн. терміном на 60 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 0,01 % річних від суми боргу, зі сплатою щомісячних процентів у розмірі 2,49% від суми кредиту, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити за його використання відсотки на умовах договору.

Вказували на те, що 21 жовтня 2022 року право вимоги за Кредитним договором відступлено АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі Договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01 вересня 2021 року, відповідно вважали себе новим кредитором боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № від 20.10.2022 року.

Посилались на те, що всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на вимогу погасити борг, відповідач не виконав свого зобов`язання та після відступлення права грошової вимоги борг їм, як новому кредитору, не погасив.

Внаслідок неналежного виконання умов укладеного кредитного договору позичальник має заборгованість станом на 10.07.2024 року в сумі 214341,76 грн., з яких: 143745,92 грн - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена), 14,17 грн - заборгованість по річним процентам (в т.ч. прострочена), 70581,67 грн - заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. Прострочена).

На підставі наведеного, просили позов задовольнити та стягнути з відповідача на свою користь вищезазначену суму заборгованості.

Заочним рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 24 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ «ТАСКОМБАНК» - Іванова О.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що висновки суду першої інстанції ухвалені без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Звертає увагу на те, що відповідно до п.2.2 Договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021 року сторони погодили, що Первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) Новому кредитору свої Права вимоги до Позичальників, а Новий кредитор зобов`язаний набувати такі Права вимоги, шляхом підписання відповідних Реєстрів прав вимог, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Вказує на те, що згідно п.3.4 вищезгаданого Договору право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання відповідного Реєстру прав вимоги та зарахування коштів у розмірі Ціни договору на рахунок Первісного кредитора, після чого Новий кредитор стає кредитор по відношенню до позичальників стосовно їх заборгованостей.

Звертає увагу на те, що відповідно до п.9.3 Договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021 року цей договір діє протягом 1 календарного року, але в будь-якому разі, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

Вказує на те, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази того, що АТ ТАСКОМБАНК є новим кредитором по відношенню до ОСОБА_1 за кредитним договором № від 20.10.2022 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено наступні обставини справи.

20 жовтня 2022 року ОСОБА_1 на офіційному сайті ТОВ «ФК «ЦФР» за допомогою ОТР-пароля, переданого Товариством через мобільного оператора на мобільний телефон відповідача, підписав кредитний договір (індивідуальна частина) та Паспорт кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №5946785 (а.с. 11-15, 16-17).

У пункті 3.6 кредитного договору, підписаного ОСОБА_1 , зазначено, що цей договір, Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» в редакції від 02.02.2022, складають єдиний кредитний договір. Позичальник, підписавши цей договір підтверджує, що свій примірник цього договору він отримав.

Згідно з пунктом 1.1 укладеного Кредитного договору кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах встановлених договором.

Умовами укладеного Кредитного договору передбачено надання кредиту на будь-які цілі в сумі 158 035,50 грн строком на 60 місяців, початковий процент при наданні кредиту - 5% від суми кредиту, щомісячні проценти - 2,49% від суми кредиту, річні проценти загальні - 0,01 % від суми боргу.

У пункті 1.4 Кредитного договору зазначено, що підписавши цей договір позичальник доручає кредитодавцю виплатити/сплатити, за рахунок отриманого кредиту 150 510 грн на відповідний рахунок у АТ «ТАСКОМБАНК», отримувач ОСОБА_1 .

Згідно з платіжною інструкцією № від 20.10.2022 ТОВ «ФК «ЦФР» здійснило переказ грошових коштів зі свого рахунку на рахунок відповідача за реквізитами, вказаними у п. 1.4 Кредитного договору (а.с. 37).

01 вересня 2021 року АТ «ТАСКОМБАНК», як Новий кредитор з однієї сторони, та ТОВ «ФК «ЦФР», як Первісний кредитор з іншої сторони, підписали (уклали) договір про відступлення права вимоги №01/09/21, за пунктом 2.1 якого у відповідності до умов цього договору Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а Новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором (а.с. 28-34).

У пункті 9.2 згаданого вище договору про відступлення права вимоги його сторони погодили, що цей договір діє протягом 1 (одного) року, але у будь-якому разі, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

21 жовтня 2022 року ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «ТАСКОМБАНК» підписали Реєстр прав вимоги до Договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01.09.2021, у якому зазначено: номер кредитного договору - , ПІБ відповідача, його ідентифікаційний код, дата видачі кредиту - 20.10.2022, загальна сума заборгованості - 158158,51 грн, сума основного боргу за кредитом - 158035,50 грн, сума нарахованих процентів - 0,04 грн, сума нарахованого щомісячного проценту - 122,97 грн, ціна договору за кредитом - 158158,51 грн (а.с. 36).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача відповідачем не порушені, оскільки АТ «ТАСКОМБАНК» не доведено належними та допустимими доказами факту переходу права вимоги за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Нормою частини 2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

Відповідно до частин третьої, шостої та сьомої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Так, з урахуванням фактичних обставин даної справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що між ТОВ «ФК «ЦФР» (кредитодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) був укладений кредитний договір № , оскільки останній, акцептувавши пропозицію ТОВ «ФК «ЦФР» відправкою СМС-повідомлення з ОТР-паролем, визнав та погодився на запропоновані йому умови отримання та користування кредитними коштами.

У частині першій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з положеннями статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленню вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Виходячи із загальних правил та положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора. Обсяг цих прав та умови їх переходу визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто новий кредитор отримує право вимагати виконання зобов`язання в обсязі, що існував на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги).

Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.

Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 викладено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

Частинами першою, п`ятою і шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що договір про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021 діяв протягом 1 (одного) року та його дія закінчилася 01 вересня 2022 року.

В апеляційній скарзі позивач звертає увагу на те, що відповідно до п.9.3 Договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021 року цей договір діє протягом 1 календарного року, але в будь-якому разі, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги, оскільки стороною позивача не надано будь-яких належних та допустимих доказів про те, до повного виконання яких саме зобов`язань між сторонами (АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЦФР») діє вказаний договір відступлення.

Більше того, суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що у договорі про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021 року сторонами не досягнуто згоди щодо істотних умов договору в частині визначення його предмета (обсягу і змісту прав, які переходять до нового кредитора, зокрема, які виникли з Кредитного договору, укладеного між Товариством і відповідачем). Інформація про це конкретне право вимоги безпідставно зазначена у Реєстрі прав вимоги від 21 жовтня 2022 року за спливом року від дня укладення договору відступлення права вимоги та після закінчення строку його дії.

Відтак місцевий суд прийшов до правильного висновку, що підписання Реєстру прав вимоги від 21.10.2022 року із зазначенням боргового зобов`язання відповідача, що виникло на підставі Кредитного договору від 20.10.2022 року, після закінчення 01.09.2022 року дії договору про відступлення права вимоги, не тягне юридичних наслідків у вигляді переходу відповідного права вимоги до позивача, а отже відсутні підстави вважати, що до позивача перейшло таке право вимоги.

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20 сформовано правовий висновок, відповідно до якого відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що заочне рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.