Провадження № 2/761/4351/2024
23 квітня 2024 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Романишеної І.П.
за участю секретаря Решти Д.О.,
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 (далі - відповідач) про стягнення боргу за договором позики в загальному розмірі 1 431 033,76 доларів США.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.11.2020 року позивач за договором позики №251120 позичив кошти відповідачу в сумі 30 000 доларів США зі строком повернення до 25.02.2021 року. Так, позика надавалась під проценти 2,3% від розміру позики. Однак, станом по день звернення позика повернута не була. Зокрема, позивач надсилав вимоги щодо повернення суми заборгованості за узгодженими засобами комунікації, згідно пункту 6 договору. За першої вимоги в телефонній розмові та по електронній пошті відповідач підтвердив дострокове повернення повної суми позики та процентів на домовлену дату 06.01.2021 року, але сума заборгованості так і не була повернута. Таким чином, у добровільному порядку відповідач повернути заборговану суму позики і процентів за договором відмовляється, тому позивач звернувся до суду з позовом до відповідача на захист порушенного права, відповідно до якого просив стягнути з останнього на свою користь грошову суму в розмірі 1 431 033, 76 доларів США, що складаються з: суми заборгованості з повернення самої позики - 30 000 доларів США; суми неоплачених процентів за час користування позикою - 36 491,84 доларів США; пені - 1 364 541,92 доларів США.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви передано до провадження судді Романишеній І.П.
Ухвалою суду від 28.11.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 12.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 02.04.2024 року, яке було відкладено за клопотанням представника позивача для повторного повідомлення відповідача.
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду не заперечували.
Відповідач у призначені судові засідання жодного разу не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся судом належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Протокольною ухвалою від 23.04.2024 року ухвалено проводити заочний розгляд справи.
Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову частково виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 25.11.2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , уклали Договір позики №251120 (далі - договір позики), за умовами якого Позикодавець передає Позичальнику грошові кошти в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) дол. США, що на дату укладення Договору складає 851 100 (вісімсот п`ятдесят одна тисяча сто гривень) за обмінним курсом НБУ України на дату підписання Договору (п.3.1.1).
Пунктом 3.2.2 договору позики визначено, що фактична передача грошових коштів Позичальнику здійснюється шляхом готівкової передачі коштів. Сторонами погоджено, що достатнім підтвердження передачі грошових коштів Позичальнику є письмова розписка Позичальника, що підтверджує факт отримання Позичальником грошових коштів.
Сторонами погоджено, що Позика має бути повернута повністю в наступну дату - 25 лютого 2021 року (п.4.1.1).
Позика має бути повернута шляхом готівкової передачі грошових коштів. Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти у тій самій валюті, в якій вони були отримані попередньо від Позикодавця (п.4.1.2, 4.1.3).
Пунктом 4.3.1. визначено, що за користування грошовими коштами позичальник зобов`язується сплачувати проценти щомісячно не пізніше 25 числа кожного місяця. Розмір щомісячної процентної ставки складає 2,3% від розміру позики.
Згідно п.4.3.2. виплата процентів відбувається у тій самій валюті, що і повернення основної суми Позики.
Пунктами 9.1.1, 9.1.2, 9.1.3, 9.1.4 визначено, сторони несуть відповідальність за неналежне виконання умов цього Договору, що передбачена чинним цивільним законодавством України. Окрім відповідальності, передбаченої чинним законодавством, до Сторін цього Договору застосовуються положення щодо відповідальності, які передбачені цим Договором, зокрема статтею 9. Застосування одного або декількох заходів відповідальності не звільняє Сторону, до якої застосовані такі заходи відповідальності, від виконання своїх обов?язків за Договором в повному обсязі. Застосування заходів відповідальності є правом, а не обов?язком уповноваженої Сторони
Порушення зобов?язань за цим Договором вважаються наступні дії та/або бездіяльність: (а) неповернення грошових коштів в строк, що погоджений Сторонами; та/або (б) порушення строків повернення окремих траншів Позики, згідно встановленого графіку; та/або (в) повернення Позики не в тій валюті, в якій її попередньо було отримано від Позикодавця. У випадку настання одного або декількох порушень, визначених у попередньому підпункті, Позичальник зобов`язаний а) виплатити у повному обсязі заборговану суму грошових коштів з врахуванням встановленого індексу інфляції, а також б) пеню у розмірі 3% (три процентів від заборгованої суми грошових коштів за кожен день прострочення (п.9.2.1, 9.2.2).
Пунктом 10.1 визначено, що договір позики набуває чинності від дати його підписання обома сторонами та продовжує діяти до дати повернення Позики (однак в будь-якому випадку до повного виконання своїх обов`язків).
З долученої до матеріалів справи копії розписки вбачається, що 25.11.2020 року кошти були передані відповідачу за договором позики в розмірі 30 000 доларів США.
При цьому, факт підписання розписки відповідачем безпосередньо підтверджено змістом дослідженого у судовому засіданні відеозапису з флеш-накопичувача.
Також, в судовому засіданні судом було оглянуто наданий позивачем оригінал договору позики №251120 від 25.11.2020 року та розписки від 25.11.2020 року.
Так, між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України.
Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказала, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
З огляду на досліджені судом докази, вищезазначені положення ЦК України, суд приходить до висновку, що між сторонами у належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення суми позики в термін до 25.02.2021 року.
Суд зауважує, що своїм підписом у договорі позики, розписці про отримання коштів відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20.
В ході розгляду даної цивільної справи, відповідач не скористався процесуальним правом на подання своїх заперечень стосовно наявності боргового зобов`язання перед позивачем, а також невиконання грошового зобов`язання у визначені договором строки, а також подання відповідної зустрічної позовної заяви щодо оспорювання відповідного правочину.
Суд зауважує, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що кошти в розмірі 30 000 доларів США позичальником не повернуті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 справа №464/3790/16-ц зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В даному випадку, сума позика була отримана відповідачем в іноземній валюті без визначення еквіваленту до національної валюти України гривні, а тому враховуючи п. 4.1.3 договору позики, а також те, що наразі чинним законодавством не передбачено заборони виконувати грошові зобов`язання в іноземній валюті, то вимога позивача про стягнення суми позики в іноземній валюті є правомірною.
Враховуючи викладене, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача боргу за договором позики в розмірі 30 000 доларів США.
Щодо правомірності нарахування позивачем процентів за пунктом 4.3.1 договору позики в розмірі 36 491, 84 доларів США (за період з 25.11.2020 року по 25.10.2023 року), суд зауважує наступне.
У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Слід звернути увагу, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Так, надання коштів в борг наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що останній, одержавши від позикодавця грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати борг протягом певного часу, а позичальник, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку. Саме за це благо - можливість правомірно не повертати борг протягом певного часу - позичальник сплачує позикодавцю плату, якою є проценти за договором відповідно до статті 1048 ЦК України.
У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц зазначено: «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
З огляду на те, що строк виконання грошового зобов`язання у договорі позики визначено до 25.02.2021 року, то проценти за п. 4.3.1 необхідно розраховувати до відповідної дати. Крім того, сторонами договору погоджено, що розмір процентів складає 2,3% від суми позики, яка станом на день укладення складала 30 000 дол. США, а тому саме вказаний розмір необхідно враховувати для базової суми заборгованості для нарахування процентів за період з 25.11.2020 -25.02.2021 року.
При цьому, пункт 4.3.3 договору позики визначає, що для цілей цього Договору, повернення суми позики та виплата процентів є двома різними обов`язками Позичальника, та не є взаємозамінними.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади, згідно з якими здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість, добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до статті 611 ЦК України, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Пунктом 9.2.2. договору позики визначено, що у випадку настання одного або декількох порушень, визначених у попередньому підпункті, Позичальник зобов`язаний а) виплатити у повному обсязі заборговану суму грошових коштів з врахуванням встановленого індексу інфляції, а також б) пеню у розмірі 3% (три процентів) від заборгованої суми грошових коштів за кожен день прострочення.
За вказаним пунктом договором позивач нараховує пеню у розмірі 1 364 541, 92 доларів США, період з 26.12.2020 року по 25.10.2023 року.
04 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16.06.2020 № 691-IX, яким розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 15, відповідно якого у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Відповідно до положень пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
В даному випадку, позивач нараховує пеню, згідно п. 9.2.2 договору позики в період дії вищезазначених положень законодавства, які звільняють позичальника від обов`язку сплатити на користь позикодавця від сплати неустойки за таке прострочення.
Отже, суд не вбачає жодних підстав для стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 364 541,92 доларів США, оскільки це суперечить вимогам закону.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Необхідно відзначити, що суму позики було надано відповідачу на досить нетривалий термін (майже три місяці), а позивач лише через понад два роки, після настання строку повернення коштів, звернувся до суду та нарахував неустойку за неналежне виконання умов договору у розмірі, який понад у 45 разів перевищує суму основного боргу, що не відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін, завданням цивільного судочинства та засадам розумності і справедливості.
Принагідно зауважити, що задоволення судом вимоги позивача про стягнення вказаного розміру неустойки, буде наслідком необґрунтованого збагаченням позикодавця за рахунок позичальника, а також непомірною сатисфакцією для позивача за неналежне виконання відповідачем умов укладеного договору позики.
Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За наведених обставин, позов підлягає задоволенню частково, виключно в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в загальній сумі 32 070 доларів США, з яких: основний борг - 30 000 доларів США, заборгованість за процентами - 2070 доларів США.
В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути із відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 300,75 грн.
Керуючись ст. 12, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 280-283, 354-355 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в загальній сумі 32 070 доларів США, з яких: основний борг - 30 000 доларів США, заборгованість за процентами - 2070 доларів США.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 300 грн. 75 коп.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено 02.05.2024 р.

СУДДЯ І.П.РОМАНИШЕНА