справа № 755/2991/24 головуючий у суді І інстанції Хромова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом в якому просила шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 21 серпня 2013 року Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за актовим записом № 1043 - розірвати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння та довіри, наявність різних характерів. Від шлюбу сторони мають спільну дитину: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вважає, що надання строку на примирення не виправить стан шлюбних відносин з відповідачем, оскільки спроби примирення жодних результатів не дали.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначає, що у матеріалах справи не міститься жодних доказів, які б обґрунтовували позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, а саме, у матеріалах справи не міститься жодних засобів, якими встановлюються дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Тобто у матеріалах справи відсутні: 1) будь-які письмові, речові і електронні докази; 2) будь-які висновки експертів; 3) будь-які показання свідків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скарги залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 21 серпня 2013 року Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за актовим записом № 1043 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Як вбачається із свідоцтва про шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище позивач не змінювала.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції ум. Києві, актовий запис № 3624.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують шлюбно-сімейні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, а відтак дійшов висновку, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає розірванню, оскільки існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 СК України).

За змістом ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції встановлено відсутність згоди позивача на продовження шлюбних відносин з позивачем у зв`язку з чим позивач скористалась своїм правом, передбаченим ст. 110 СК України на подання вказаного позову та розірвання шлюбу.

За таких обставин судом зроблено вірний висновок, що подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача.

Доводи апеляційної скарги в частині намагання відповідача зберегти сім`ю, в тому числі і шляхом подання зазначеної апеляційної скарги, апеляційний суд вважає не обґрунтованими, з огляду на наступне.

За змістом статей 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. З`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

На виконання вимог ст. 111 СК України, враховуючи клопотання відповідача, суд першої інстанції вживав заходів до збереження сім`ї та надавав сторонам час на примирення строком в три місяці.

Разом з тим, зазначене не призвело до примирення, позивач наполягає на розірванні шлюбу, висловлюючи свою тверду позицію про відсутність у неї наміру та можливості продовжувати шлюбні стосунки з відповідачем.

Отже, судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Позивач не бажає надалі перебувати у цьому шлюбі, а відтак, збереження сім`ї суперечить її інтересам.

Доказів протилежного відповідач суду не подав.

Доводи апеляційної скарги в частині не допиту свідків та не заслуховування думки спільної дитини сторін, апеляційний суд вважає не обґрунтованими, оскільки, як було зазначено вище шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка (ст. 51 Конституції України), примушування до збереження шлюбних стосунків є порушенням права дружини на свободу та і може мати наслідки, встановлені законом (ч. 4 ст. 56 СК України). Враховуючи зазначені положення законодавства, вирішальним в збереженні сім`ї та продовження шлюбних стосунків є наявність до цього волі як чоловіка так і дружини. При цьому не залежно від показів свідків, чи думки спільної дитини сторін на предмет спору про розірвання шлюбу, останній не може існувати всупереч волі дружини чи чоловіка.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції відхиляє посилання відповідача на не допит свідків в суді першої інстанції та не заслуховування думки малолітньої дитини сторін. У зв`язку з не обґрунтованістю вказаних доводів, суд не вбачає підстав для допиту свідків та опитування дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в суді апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанцій містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі наявних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги з урахуванням наведених в цій постанові апеляційного суду підстав та обґрунтувань, зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів зроблений судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційних скарг без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.