Провадження 2/193/138/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 квітня 2024 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Кравченко Н.О.

при секретарі - Ратушної В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі №1 Софіївського районного суду Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та його представника адвоката Борисенко (Товкун) Альони Вікторівни до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 звернулися до суду з вищезазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що з 01.08.2008 року працює на підприємстві відповідача трактористом 5-го розряду Криворізькій дистанції захисних лісонасаджень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». За період з 2017 року по 2021 рік перебував у щорічних відпустках, користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, але підприємство в порушення умов п.3.1.15. Колективного договору на 2014-2015 роки, що діяв також в наступних 2016-2021 роках, яким було визначено розмір допомоги на оздоровлення у розмірі 40 % тарифної ставки на момент надання допомоги, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати, посилаючись на внесення погоджених з профспілкою змін до Колективного договору, виплачувало таку допомогу не в повному обсязі, чим допустило порушення прав працівників. На цей час відповідач має перед ним заборгованість у сумі 9631,50 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку. На обґрунтування звернення з позовом до суду у встановлені законом строки, позивач посилається на норму ст.58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 05.042001 у справі № 3-рп/2001, якими закріплено принцип незворотності дії у часі законів та інших нормативно-правових актів, що є гарантією довіри до держави. Вважає, що зміни, які були внесені з 19.07.2022 року до ст.233 КЗпП України, не торкнулися права працівника на звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати, а встановлюють місячний строк для звернення до суду виключно у справах про звільнення та тримісячний строк у справах про виплату усіх сум, що належать працівникові при звільненні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими. Також зазначає, що відповідно до пунктів 3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06.12.2016 (далі Закон № 1774-VІІІ), мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів, а застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. У зв`язку з чим правлінням ПАТ «Укрзалізниця» та Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України 29.03.2017 та спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», вважає, що необхідно керуватися Законом, а тому позивач не має права вимагати виплат, які суперечать цьому Закону, оскільки в п.5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1774-VІІІ від 06.12.2016 чітко зазначено, що до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року. Також відповідач не погоджується з твердженнями позивача, що внесенням змін до Колдоговору відповідачем погіршуються умови договору про працю, оскільки Законом № 1774-VІІІ розмір допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилася лише розрахункова величина. До того зазначив, що адміністрація підприємства і профспілки діяли на виконання Закону, а не всупереч йому. Вважає, що підстави для використання позивачем для розрахунку допомоги на оздоровлення положень Колективного договору відсутні, оскільки фактично Колдоговір в цій частині є недійсним, як такий, що прямо суперечить Закону України № 1774-VІІІ. Також відповідач просить застосувати позовну давність і відмови у задоволенні позову, оскільки про неотримання допомоги на оздоровлення у повному обсязі позивач дізнавалася щоразу, починаючи з жовтня 2017 року, але звернулася з позовом до суду лише у січні 2024 року, тобто поза межами трьохмісячного строку. Позовна давність спливла, оскільки строк звернення з позовом до суду відповідно до ст.233 КЗпП України становить три місяці, а це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. В додаткових поясненнях відповідач, посилаючись на Постанову Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 501/4788/21, зазначив, що Колегія суддів відхилила незастосування пункту 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1774-VІІІ від 06.12.2016 року з прийняттям цього Закону в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата. Крім того, відповідач не погоджуються із стягненням на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн., оскільки такий розмір вважає неспівмірним із складністю справи та витраченим адвокатом часом. Вважає, що адвокат, що представляє інтереси позивача, є представником у багатьох справах, де відповідачем є АТ «Укрзалізниця», а отже вивчила вже судову практику, наводить одні і ті ж самі аргументи в обґрунтування позовних вимог. Тому вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 1500 грн. В задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 працює трактористом з 03.07.1986 року. За записом № 20 Наказом № 48/ос від 01.08.2008 прийнятий трактористом 5 розряду на дільницю озеленення «Придніпровська залізниця», яку в подальшому реорганізовано ПАТ «Українська залізниця» та утворено регіональну філію «Придніпровська залізниця» який перетворено Наказом від 01.12.2015 року у структурний підрозділ «Криворізька дистанція захисних лісонасаджень регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Наказом від 27.12.2018 року № 784 реорганізовано ПАТ «Українська залізниця» в АТ «Українська залізниця» /а.с.14-28/, що не заперечується відповідачем.

Відповідно до п.3.1.15. Колективного договору на 2015 рік, схваленого конференцією трудового колективу Криворізької дистанції захисних лісонасаджень 19.03.2015 року (а.с.39-41), дії якого продовжені відповідними постановами від 31.01.2017 (а.с. 42), 29.01.2018, (а.с.44), 04.01.2019 (а.с.45), 28.12.2020 (а.с.46) 13.01.2020 (а.с.47), адміністрація зобов`язується при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Спільною постановою керівника СП «Криворізька дистанція захисних лісонасаджень» РФ «Придніпровська залізниця» та голови первинної профспілкової організації № ППО ППЧ-2 08/17 вирішено застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі СП «Криворізька дистанція захисних лісонасаджень» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» /а.с.43/.

Спільною постановою керівника СП «Криворізька дистанція захисних лісонасаджень» РФ «Придніпровська залізниця» та голови первинної профспілкової організації № ППО ППЧ-2 14/21 вирішено внести зміни до колективного договору, а саме « у п. 3.1.13 перший абзац викласти в редакції: При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а.с.48).

Згідно з наданими позивачем розрахунковими листами за квітень 2017 року йому була виплачена матеріальна допомога у розмірі 1600,00 грн., за травень 2018 року - 400 грн., за червень 2018 року 2202,50, що разом складає 2602 грн, за травень 2019 року 2401,25 грн, за вересень 2020 року 2746,25 грн., за травень 2021 року 2837,50 грн. /а.с.29-34/.

Доказів на підтвердження нарахування та невиплати допомоги на оздоровлення у іншому розмірі відповідачем суду не надано.

Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини.

Статтею 22 Конституції України визначено,що права і свободи людини і громадянина, закріплені цієюКонституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно дост.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згіднозі ст.22 цього Закону- суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. До структури заробітної плати входить: основна та додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч.3 ст.2).

Згідно зіст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно дост.13 КЗпП Українитаст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП Українивизначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Відповідно до ст.18 КЗпП України, ст.9Закону України«Про колективнідоговори іугоди» положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Відповідно до ч.2ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно з частиною другою цієї статті, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

За нормою ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу - 1600 грн., з 1травня -1684гривні,з 1грудня -1762гривні; а отже, 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив за періодами - 2000 грн., 2105 грн. та 2202,50 грн. відповідно.

Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата по Україні становила 3723 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць - 1762 грн., з 1липня -1841гривня, з 1грудня -1921гривня; тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив відповідно 2205,50 грн., 2301,25 грн. та 2401,25 грн. відповідно.

Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» була встановлена мінімальна заробітна плата по Україні на рівні 4173 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, складав 1921 грн., з 1липня -2007гривень,з 1грудня -2102гривні; отже 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив відповідно 2401,25 грн., 2508,75 грн. та 2627,50 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений з 1 січня 2102 грн., з 1 липня - 2197 грн., з 1 грудня 2270 грн., отже 125 відсотків від цього показника становить відповідно 2627,50 грн., 2746,25 грн. та 2837,50 грн. Мінімальна заробітна плата по Україні з 1 січня - 4723 грн., з 1 вересня 5000 грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлено показник мінімальної заробітної плати по Україні з 1 січня 2021 року - 6000 грн., з 01 грудня 2021 року - 6500 грн.; прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня - 2270 грн.; з 1липня -2379гривень; 01 грудня - 2481,00 грн. Отже 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, з січня 2837,50 грн., з липня - 2973,75 грн., у грудні 2021 року - 3101,25 грн.

Позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію Витягу з Колективного договору на 2014-2015 роки, розрахунки заробітної плати, згідно з якими сумарний розмір виплаченої йому матеріальної допомоги у 2017-2021 роках становить 9631,50 грн., з яким погоджується суд, а саме: за 2017-2021 рр дорівнює (3200,00-2000,00) + (3723,00-2202,50)+(4173,00-2401,25)+ (4723,00-2746,25)+ (6000,00-2837,00) =9631,50 грн.

Будь-яких доказів на спростування цього відповідачем суду не надано. Суду також відповідачем не надано розрахунок спірної виплати за кодом 392, проведений відповідачем і пояснень в судовому засіданні за якими вихідними даними проведено нарахування, зазначено не було, окрім того, що для проведення нарахування матеріальної допомоги за кодом 392 в розмірі 125% підприємство бере або величину мінімального прожиткового мінімуму на момент розрахунку, або розраховує суму від ставки працівника - за більшою величиною, що взагалі не відповідає жодному нормативно-правовому акту.

Суд критично ставиться до зауваження представника відповідача щодо юридичної необізнаності працівника ОСОБА_3 щодо змін у законодавстві про правила нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки саме на адміністрацію підприємства покладено обов`язок повідомляти працівників про зміни, що вже внесені або пропонуються до внесення у колективний договір, укладений із працівником.

Суд вважає, що прийняття Закону України № 1774-VІІІ не створює юридичних наслідків та перешкод для застосування п.3.1.15. Колективного договору в частині виплати працівникам підприємства відповідача допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається виключно Колективним договором.

При цьому, суд враховує, що нормою ст.58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, і приходить до висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, не мають зворотної сили.

Твердження ж відповідача про те, що, після набрання чинності Законом № 1774-VIII, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, судом не приймаються, оскільки вказані зміни потягли зміну реального розміру матеріальної допомоги.

Тобто, до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, мають застосовуватися умови Колективного договору.

Згідно з п.1.4. наданого позивачем Колективного договору на 2014-2015 роки, пролонгованому на 2017-2021 роки, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників, вносяться протягом строку його дії до узгоджувальної комісії і при погодженні сторін затверджуються на спільному засіданні адміністрації і профспілкового комітету, а всі інші - на конференції трудового колективу.

Передбачене Колдоговором положення щодо внесення змін до нього, кореспондується з нормою ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», якою визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Таким чином, суд вважає, що застосування адміністрацією відповідача замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» і подальше внесення змін до пункту 3.1.15. Колективного договору є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством, оскільки, як зазначено вище, на момент внесення змін, мінімальна заробітна плата по Україні була значно більшою ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, і навіть дещо більшою за 2 прожиткових мінімуми для працездатних осіб у 2021 році.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці.

Оскільки положення статті 22 Конституції України забороняють законодавцю погіршувати становище людини у суспільстві та закріплюють принцип недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, то не можуть бути звужені не тільки конституційні, а й усі права та свободи, передбачені законами України.

Отже, суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком і вважає, що сума недоплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 по 2021 роки включно становить 9631,50 грн згідно розрахунку.

Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд не погоджується з тим, що допомога на оздоровлення не є заробітною платою, як зазначає відповідач в заяві про застосування до позовних вимог позивача строків позовної давності. При цьому суд керується наступним.

За змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці», до складу заробітної плати крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13.01.2004 № 5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці.

Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, а отже до позовних вимог щодо спірних правовідносин застосовуються скорочені строки позовної давності, встановлені нормами ст.233 КЗпП України.

Так, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП (із змінами, внесеними Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Водночас, суд вважає, щозміни, що були внесені дост.233КЗпП України стосовно строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів,які почали діяти з 19.07.2022 року, не торкнулися права працівника на звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати, а встановлюють місячний строк для звернення до суду виключно у справах про звільнення та тримісячний строк у справах про виплату усіх сум, що належать працівникові при звільненні.

Як видно із матеріалів справи, позивач продовжує працювати у відповідача, заявлені ним вимоги не пов`язані із стягненням належних при звільненні сум (коштів), у зв`язку з чим підстав для задоволення клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до спірних трудових правовідносин суд не знаходить.

До того ж, суд враховує, що статтею 58 Конституції України закріплено принцип незворотності дії у часі законів та інших нормативно-правових актів, що є гарантією довіри до держави.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Отже, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави підлягає у розмірі 1211,20 грн.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано ордер адвоката Серія АЕ № 1236169, копію договору про надання правової допомоги № 23/10 від 23.10.2023 року, Акт № 1 про надання правової допомоги від 23.10.2023 року, відповідно до якого адвокатом були надані позивачу послуги: усна консультація щодо підстав звернення до суду на суму 500,00 грн. та складення позовної заяви, аналіз судової практики, копіювання документів на суму 2000,00 грн., квитанцію № 3253831 від 23.10.2023 року на суму 2500,00 грн. /а.с.38-46/.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, в його рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Надаючи оцінку зазначеному представником позивача розміру послугам правничої допомоги, суд враховує, категорію справи, що розглядається, участь представника у судовому засіданні, акт виконаних робіт, квитанцію № 3253850 від 14.11.2023 про сплату за послуги 2500 грн, та вважає вимогу в даній частині такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.430ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Керуючись ст. ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_3 та його представника адвоката Борисенко (Товкун) Альони Вікторівни до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 9 631 (дев`ять тисяч шістсот тридцять одна) гривня 50 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять ) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ПОЗИВАЧ: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

ВІДПОВІДАЧ: Акціонерне товариство «Українська залізниця», м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, .

Повне рішення суду складено до 08 квітня 2024 року.

Суддя: Н.О.Кравченко