Провадження № 2/760/3052/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; адреса листування: АДРЕСА_2 ; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса проживання /вказана позивачем/: АДРЕСА_4 ; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

08.12.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 08.12.2022, за підписом представника позивача - адвоката Борисова М.П. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить суд:

- Визнати відповідачку, ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням (нерухомістю) за адресою: АДРЕСА_1 ;

- Заборонити відповідачці, ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) вчинення наступних дій, які можуть порушити право позивача, а саме:

умисне створення поганих умов проживання в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 ;

неузгоджена зміна замків дверей в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 ;

підселення інших людей в житлове приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 ;

порушення таємниці особистої кореспонденції позивача в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 ;

інші дії які можуть порушити недоторканість житла та право позивача на приватне життя в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 .

-Стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 13.12.2022.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08.02.2023 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження); позивачу ( ОСОБА_1 ) доручено здійснити відправку судового доручення про вручення відповідачу позовної заяви з додатками до неї та даної ухвали суду (з перекладом) через компетентний орган Республіки Польща - Ministry of Justice (Ministerstwo Sprawiedliwosci) Departament Wspolpracy Miedzynarodowej i Praw Czlowieka (Al. Ujazdowskie 11, 00-950 Warsaw, P.O. Box 33, Poland), - для вручення їх: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_4 ); доручено компетентному органу Республіки Польща: вручити відповідачу у справі - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_4 ) копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів та копію даної ухвали суду, після виконання доручення про надання правової допомоги всі документи, складені у зв`язку з виконанням цього доручення (підтвердження про вручення документів, протоколи та інші документи) направити на адресу Солом`янського районного суду міста Києва: м. Київ, вул. Полковника Шутова, буд. 1, каб. 9 (головуючий суддя - Зуєвич Л.Л.); провадження у справі зупинено до надходження відповіді від іноземного суду на судове доручення про надання правової допомоги.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14.10.2024 у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України витребувано інформацію про перетин відповідачем - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП: НОМЕР_2 ; громадянка України; паспорт серії НОМЕР_3 ), державного кордону України з 01.08.2021 по день надання відповіді на такий запит, вказавши: в якому напрямку здійснювався перетин кордону, дату перетину державного кордону України, пункт перетину, місце призначення за межами України, мету перетину державного кордону України та документи, на підставі яких здійснювався перетин державного кордону України у разі перетину, чи наявна інформація про повернення вказаної громадянки на територію України.

18.10.2024 до суду надійшла відповідь Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України з якої вбачається, що ОСОБА_2 (відповідач) у період з 01.08.2021 по 16.10.2024 неодноразово перетинала державний кордон України, зокрема, у 2024 році в`їжджала на територію України та перебувала на її території у періоди з 14.05.20242 по 19.05.2024 та з 12.07.2024 по 19.07.2024.

Як вбачається з відповіді № 903206 від 13.11.2024 ОСОБА_2 з 17.07.2020 до цього часу зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, з огляду на те, що судом встановлено, що відповідач у справі періодично в`їжджає на територію України та не знялась з реєстрації місця проживання в Україні, а отже відповідач не втратила зв`язків з своїм місцем проживання в Україні, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13.11.2024 провадження у даній справі поновлено, продовжено розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін (письмовому провадженні).

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Доводи позову

В обґрунтування позовних вимог вказується, що 26.06.2004 між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, який зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, про що зроблено актовий запис № 493.

Зазначається, що у цьому шлюбі народилися діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4.

Зауважується, що рішенням Бориславського міського суду Львівської області у справі № 438/1153/20 від 13.11.2020 шлюб між сторонами було розірвано.

Як стверджується у позові, під час перебування в шлюбі, 26.05.2011, позивач і відповідачка придбали нерухомість (житлове приміщення), а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, вказується, що нерухомість (житлове приміщення) сторони юридично оформили порівну, а саме: 1/2 частини квартири належить позивачу, а 1/2 відповідачці, що підтверджується витягом про державну реєстрацію нерухомого майна.

Зі слів позивача, оскільки сімейне життя не склалося, з 2020 року, після розлучення, відповідачка добровільно, за власною волею та бажанням виїхала із житлового приміщення і перебувала деякий час у Львівській області за адресою належного їй одноособово на праві власності нерухомого майна, а саме: АДРЕСА_3 , а згодом, в серпні 2021 року виїхала на постійне місце проживання в Польщу за адресою: АДРЕСА_4 .

У позові звертається увага на те, що відповідач добровільно, за власною волею знялась із реєстрації (виписалась) з адреси АДРЕСА_1 з 17.07.2020.

Як наголошується у позові, відповідачка не проживає в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , утриманням квартири не цікавиться, її речей у будинку не має, покинула нежитлове приміщення добровільно.

Разом з тим, позивач зауважує, що не проживаючи за даною адресою, відповідачка не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в будинку не має.

Водночас, у позові зазначається, що маючи юридично зареєстроване право власності на 1/2 житлового приміщення відповідачка в будь-який момент часу може здійснювати дії, які перешкоджатимуть позивачу здійснювати право користування та розпорядження своїм майном.

Щодо правової позиції відповідача

Відзив на позовну заяву не надійшов.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Відповідно до наданої відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 903206, відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 17.07.2020 по т.ч., зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 139-140).

За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.

Згідно з п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.

За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Відповідач кореспонденцію суду не отримала, а лист повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 152).

Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, суд 03.12.2024 зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (а.с. 151; https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1712517/).

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що рішенням Бориславського міського суду Львівської області у справі № 438/1153/20 від 13.11.2020 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 11-14; https://reyestr.court.gov.ua/Review/92952814).

З долученої до матеріалів справи копії витягу № 30165793 від 01.06.2011 виданого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» (а.с. 10), вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить: 1/2 частина квартири ОСОБА_1 та 1/2 частина квартири ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2011, зареєстрованого приватним нотаріусом КМНО Шабаніною О.Г.

Відповідно до наданого позивачем витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва за період з 30.01.2017 по 13.12.2021 (а.с. 15), станом на 13.12.2021 у квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано 4 особи, а саме:

-ОСОБА_5 , дата реєстрації: 28.07.2011;

- ОСОБА_2 , дата реєстрації: 28.07.2011, дата зняття з реєстрації: 17.07.2020;

-ОСОБА_1 , дата реєстрації: 02.08.2011;

-ОСОБА_4 , дата реєстрації: 27.09.2011, дата зняття з реєстрації: 30.07.2021.

Як вже зазначалось, 18.10.2024 до суду надійшла відповідь Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України з якої вбачається, що ОСОБА_2 (відповідач) у період з 01.08.2021 по 16.10.2024 неодноразово перетинала державний кордон України, зокрема, у 2024 році в`їжджала на територію України та перебувала на її території у періоди з 14.05.20242 по 19.05.2024 та з 12.07.2024 по 19.07.2024 (а.с. 132).

На підтвердження позиції позивача, про те, що саме він сплачує рахунки за користування житлово-комунальних послуг, останнім до матеріалів справи долучено копії квитанцій: № 446978 від 29.11.2021 з призначенням платежу «ДП КИЇВГАЗЕНЕРДЖИ, м. Київ, УШИНСЬКОГО ВУЛ., 21, 54 ОСОБА_1 » (а.с. 19); № 446978 від 29.11.2021 з призначенням платежу «КПВОК «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», м. Київ, УШИНСЬКОГО ВУЛ., 21, 54 ОСОБА_1 » (а.с. 20); № 286955 від 08.01.2022 з призначенням платежу «КП «керуюча компанія Солом`янського р-ну», м. Київ, УШИНСЬКОГО ВУЛ., 21, 54 ОСОБА_1 » (а.с. 21); № 286955 від 08.01.2022 з призначенням платежу «КПВОК «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», м. Київ, УШИНСЬКОГО ВУЛ., 21, 54 ОСОБА_1 » (а.с. 22); № 007799 від 11.03.2022 з призначенням платежу «КПВОК «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», м. Київ, УШИНСЬКОГО ВУЛ., 21, 54 ОСОБА_1 » (а.с. 23); № 698971 від 05.03.2022 з призначенням платежу «КП «Київкомунсервіс», м. Київ, УШИНСЬКОГО ВУЛ., 21,54 ОСОБА_1 » (а.с. 24).

До матеріалів справи також долучено копії: паспорту та картки фізичної особи - платника податків ОСОБА_2 (а.с. 7-9); листа Відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області № 4061/17-59 від 30.11.2021 (а.с. 17); листа Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.12.2021 (а.с. 18).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Згідно з ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція ) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У справі, що розглядається, судом встановлено, що відповідачу ( ОСОБА_2 ) на праві власності належить 1/2 частина спірної квартири.

За змістом ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Співвласник спірного майна не може втратити право користування житловим приміщенням (див постанову Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 647/1683/15-ц, провадження № 61-4509св18).

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_2 набула право на частку у праві власності на спірну квартиру і таке право не було припинено, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стосовно доводів позивача про те, що відповідачка не сплачує комунальні платежі та в утриманні житла участі не приймає, то це не може бути підставою для визнання співвласника нерухомого майна таким, що втратив право користування відповідним майном.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що стягнення відповідних сум може бути предметом окремого спору, оскільки згідно з ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, суд зазначає наступне.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 761/42030/21, провадження № 61-12101св23, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19, провадження № 61-11625сво22).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У пункті 114 постанови Великої Палати верховного суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п.п. 4 та 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23).

З правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами першою, другою статті 83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої палати Верховного Суду від 11.10.2023 № 756/8056/19, провадження № 14-94цс21).

Як встановлено ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем у справі належними та допустимим доказами не доведено, що відповідач у справі чинить перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядженням житловим приміщенням, який належить йому на праві власності.

При цьому суд враховує, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 519/2-5034/11).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Разом з тим, зазначав, що це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09.12.1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п. 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, п.п. 42-47; від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25; від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, п.п. 18, 19).

З урахуванням встановлених обставин справи, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому у позові слід відмовити.

Щодо судового збору

Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат вирішення спору (відмову у позові), відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич