РІШЕННЯ
25 червня 2024 року м. Мукачево Справа №303/3033/24
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі: головуючого судді Кость В.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
до відповідача: ОСОБА_2
про визнання транспортного засобу спільним майном подружжя, припинення права спільної сумісної власності на нього, виділ транспортного засобу та стягнення грошової компенсації за частку ринкової вартості автомобіля,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просила суд:
- визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб марки Skoda Oсtavia, 2012 року випуску, колір чорний, тип легковий універсал, об`єм двигуна 1598, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 (надалі Автомобіль), який згідно з даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_2 ;
- припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Автомобіль та виділити вказаний Автомобіль ОСОБА_2 , визнавши за останнім право власності на нього;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частку ринкової вартості Автомобіля в сумі 134229,00 грн, а також сплачений судовий збір.
Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що Автомобіль є спільною сумісною власністю сторін по справі, оскільки придбаний під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя. Домовленості щодо добровільного поділу спільного майна між позивачем та відповідачем після розірвання шлюбу не досягнуто. Оскільки Автомобіль є неподільною річчю, перебуває у володінні та користуванні відповідача, позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію половини вартості Автомобіля та визнати за останнім право власності на нього.
Відповідач відзив на позовну заяву не подав.
Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення правового режиму майна, придбаного сторонами за час їхнього перебування у шлюбі та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення прав у контексті із вимогами за предметом позову.
2. Предметом спору, тобто матеріально правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є Автомобіль.
Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 7 грудня 2019 року, який на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.07.2023 розірвано (а.с. 10).
Не заперечується сторонами по справі та підтверджуться Витягами з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів (а.с.44-45), що за час спільного проживання сторонами було придбано Автомобіль і зареєстровано за відповідачем, який цим майном користується.
Згідно зі звітом про оцінку Автомобіля його ринкова вартість становить 268458 грн.
3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 328 Цивільного кодексу України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.
Нормами частин 1, 3 статті 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статті 60, 61 Сімейного кодексу України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 Цивільного кодексу України).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (стаття 68 Сімейного кодексу України).
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб.
При цьому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:
1) час набуття майна;
2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Тобто, в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц.
Разом з тим, презумпція спільності права власності подружжя на майно (стаття 60 Сімейного кодексу України) може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Виходячи з викладеного, слід констатувати те, що той з подружжя, який заперечує режим спільної сумісної власності подружжя повинен довести, що майно придбане за час шлюбу за його особисті кошти.
Заперечень щодо поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на Автомобіль відповідачем не надано, доказів про придбання спірного Автомобілю за особисті кошти відповідача матеріали справи не містять.
При цьому, факт реєстрації майна, придбаного в період шлюбу, на одного з подружжя не означає, що воно належить тільки особі, на ім`я якої воно зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю.
Подібний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі №462/518/18.
Правовий аналіз статей 60, 63, 69 Сімейного кодексу України та статей 328, 331, 368, 372 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що Автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно не спростована відповідачем.
І хоч предметом судового розгляду Великої Палати Верховного Суду в межах цієї справи були питання пов`язані безпосередньо з поділом спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), сформульовані при цьому висновки стосувалися також питання оцінки ефективності такого способу захисту як визнання майна спільним сумісним майном.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у пункті 70 вищезазначеної постанови виснувала: «…що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».
«72. Оскільки колишня дружина не спростувала презумпції спільної сумісної власності на квартири, суди попередніх інстанцій правильно поширили режим спільної сумісної власності на це майно. Однак помилковим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про необхідність задоволення вимоги про визнання цих об`єктів спільним сумісним майном».
Таким чином, позовна вимога щодо визнання спільним майном подружжя Автомобіля не є ефективним способом захисту порушеного права.
За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 Цивільного кодексу України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 Цивільного кодексу України).
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 Цивільного кодексу України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 Цивільного кодексу України).
Таким чином, вимоги про визнання за відповідачем права власності на Автомобіль і стягнення на користь позивача відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на Автомобіль.
Поряд з цим, окрема позовна вимога про припинення права спільної сумісної власності на Автомобіль є неефективним способом захисту.
Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висловленою у постанові від 8 лютого 2022 року по справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), в пункті 40 якої зазначено: «…Оскільки річ є неподільною, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на це майно. Унаслідок виділення останнього у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Тому апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні цієї вимоги, хоч і з інших мотивів».
Відповідно до частин першої, третьої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Разом з тим, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України) або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).
При цьому, згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою.
Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висловленою у пункті 50 постанови від 8 лютого 2022 року по справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21): «Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19)».
За таких обставин, суд вважає встановленою ринкову вартість спірного Автомобіля в сумі 268458 грн., визначену на підставі наявного в матеріалах справи звіту про оцінку.
Таким чином, з урахуванням принципу неподільності речей, закріплених в статті 3 Цивільного кодексу України засад справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку про часткове задовлення позовних вимог, а саме в частині виділу Автомобіля ОСОБА_2 та визнання за останнім права власності на нього, а також стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за частку ринкової вартості Автомобіля, в сумі 134229,00 грн.
При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
4. Відповідно до частин першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
З урахуванням того, що у задоволенні двох вимог немайнового характеру (визнання Автомобіля спільним майном подружжя та припинення права спільної сумісної власності на нього), позивачу відмовлено, судові витрати щодо сплати судового збору в цій частині в сумі 2422,40 грн. слід залишити за позивачем.
Разом з тим, з урахуванням ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 2684,58 гривень (виділ транспортного засобу та стягнення грошової компенсації за частку ринкової вартості Автомобіля).
На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
1. Позов ОСОБА_1 - задоволити частково.
2. Виділити транспортний засіб марки Skoda Oсtavia, 2012 року випуску, колір чорний, тип легковий універсал, об`єм двигуна 1598, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 , визнавши за останнім право власності на нього.
2.1 Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частку ринкової вартості транспортного засобу марки Skoda Oсtavia, 2012 року випуску, колір чорний, тип легковий універсал, об`єм двигуна 1598, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 в сумі 134229,00 (сто тридцять чотири тисячі двісті двадцять дев`ять гривень 00 копійок).
3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 2684,58 гривень (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 58 коп.) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
7. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Представник позивача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Суддя В.В. Кость