Справа № 403/4191/12
Провадження № 2/932/894/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Кондрашова І.А., за участю секретаря судового засідання Мотуз Я.А., розглянувши в приміщенні суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

У березня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних витрат та 3-х відсотків річних, в якому просив стягнути з відповідача на його користь основний борг у розмірі 200000,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 54 800,00 грн., відсотки річних у розмірі 17504,16 грн. та судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що відповідачка отримала від нього в борг 200 000,00 грн., що еквівалентно 40 000,0 доларів, та підтверджується укладеним між сторонами договором позики ВКК №367519 від 09.04.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Якубою О.А. зареєстрованим за реєстровим номером 2246. Борг відповідач зобов`язалась повернути до 09.04.2009 року, однак не повернула до цього часу. У зв`язку з чим відповідач прострочила виконання зобов`язання та має сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції та відсотків річних.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. від 22 березня 2012 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання (Т-1 а.с. 1).

04 квітня 2012 року представник позивача звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в порядку ст. 31 ЦПК України та зазначив, що 18.07.2011 року за договором позики ВРЛ №653183, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Каліновичем С.П. та зареєстрованим у реєстрі за номером 807, відповідачка взяла у нього в борг 1235350,00 грн., що еквівалентно 155000,00 доларів США та зобов`язалась їх повернути до 01.10.2011 року, однак до цього часу борг не повернула. У зв`язку з чим відповідач прострочила виконання зобов`язання та має сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції та відсотків річних, у зв`язку із чим просив додатково стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу у розмірі 1235350,00 грн., всього борг у сумі 1435350,00 грн.; інфляційні витрати у сумі 8647,45 грн., а всього інфляційні у сумі 63447,45 грн.; відсотки річних у сумі 18581,00 грн., а всього 36085,06 грн.; загалом стягнути з відповідача на його користь суму у розмірі 1534882,51 грн. та судові витрати по справі.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2012 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено частково; накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка значиться за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ); в задоволені іншої частини заяви відмовлено (Т-1 а.с. 21).

15 травня 2012 року представник позивача звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в порядку ст. 31 ЦПК України, зазначив загалом суму для стягнення з відповідача на його користь у розмірі 1543638,57 грн. та судові витрати по справі (Т-1 а.с. 28).

представник позивача звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в порядку ст.31 ЦПК України, зазначив загалом суму для стягнення з відповідача на його користь у розмірі 1 601 332,05 грн. та судові витрати по справі (Т-1 а.с. 107).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2013 року провадження у даній цивільній справі було зупинено до розгляду Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи №200/3317/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба О.А. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, витребування нерухомого майна, скасування рішення, визнання права власності (Т-1 а.с.111).

06 листопада 2013 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області, апеляційна скарга ОСОБА_3 про скасування ухвали Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 червня 2013 року відхилена, а ухвала суду першої інстанції залишена без змін (Т-1 а.с. 150).

27 березня 2014 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційна скарга представника позивача відхилена, ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2013 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2013 року залишені без змін (Т-1 а.с. 165).

Зазначену цивільну справу було передано до канцелярії суду для повторного автоматизованого розподілу у зв`язку з перебуванням судді Кудрявцевої Т.О. на довготривалому лікуванні.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи муж суддями від 20.03.2017 року справу передано на розгляд судді Єлісєєвій Т.Ю.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 12.03.2019 року № 715/0/15-19 суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_7 звільнено з посади судді за власним бажанням.

Розпорядженням керівника апарату суду № 72 від 15.04.2019 року по даній справ призначено повторний автоматизований розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Женеску Е.В.

03 червня 2019 року ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. справу № 403/4191/12 прийнято до провадження вказаної судді та провадження у справі залишено зупиненим (Т-1 а.с. 178, 179).

Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11.12.2019 року суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. відсторонено від здійснення правосуддя.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 92 від 28.02.2020 року по даній справ призначено повторний автоматизований розподіл судової справи та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Литвиненко І.Ю.

12 березня 2020 року ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Литвиненка І.Ю. справу № 403/4191/12 прийнято до провадження вказаного судді та провадження у справі залишено зупиненим (Т-1 а.с. 186).

18 листопада 2020 року справу № 403/4191/12 передано у провадження судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Яковлева Д.О. у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_8 (Т-1 а.с.190,191).

09 грудня 2020 року справу № 403/4191/12 передано у провадження судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Лукінової К.С. у зв`язку із відстороненням з посади судді ОСОБА_9 (Т-1 а.с. 195).

24 грудня 2020 року ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Лукіновою К.С. справу № 403/4191/12 прийнято до провадження вказаної судді та провадження у справі залишено зупиненим (Т-1 а.с. 196).

18 січня 2022 року позивач звернувся до суду із заявою про скасування зупинення провадження у справі № 403/4191/12 (Т-2 а.с. 15-20).

В зв`язку із закінченням відрядження судді Лукінової К.С., керуючись п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та відповідно до ч. 7 ст. 33 ЦПК України невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ, на підставі зазначеного здійснено повторний автоматизований розподіл справи та передано на розгляд судді Кондрашову І.А.

24 січня 2021 ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року прийнято до провадження зазначену цивільну справу та поновлено за правилами загального позовного провадження (Т-2 а.с. 24).

28 лютого 2022 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог (в порядку п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України), в якій просив відповідно до вимог ст. ст. 625, 1046-1050 ЦК України стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу у розмірі 1435350,00 грн. (в т. ч. за договором позики ВКК № 367519 від 09.04.2008 200 000,00 грн. та за договором позики ВРЛ №653183 від 18.07.2,00 грн.); інфляційні витрати в загальній сумі 3102114,73 грн.; відсотки річних в загальній сумі 720401,37 грн. та сплачений судовий збір у сумі 12405,00 грн. (Т-2 а.с. 36-40).

07 червня 2022 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог (в порядку п.2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України), в якій просив відповідно до вимог ст. ст. 625, 1046-1050 ЦК України стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу у розмірі 1435350,00 грн. (в т. ч. за договором позики ВКК № 367519 від 09.04.2008 200 000,00 грн. та за договором позики ВРЛ №653183 від 18.07.2,00 грн.); інфляційні витрати в загальній сумі 3531510,08 грн.; відсотки річних в загальній сумі 738 410,82 грн. та сплачений судовий збір у сумі 12405,00 грн. (Т-2 а.с. 65-69).

07 червня 2022 року позивач подав клопотання про залучення до участі у справі № 403/4191/12 (в порядку ст. 51 ЦПК України) у якості співвідповідача ОСОБА_10 та стягнення суми заявлених позовних вимог солідарно з відповідачів у справі. Клопотання обґрунтовано тим, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 200/1147/13-ц, встановлено факт проживання однією сім`єю без укладання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 .. Як зазначено в мотивувальній частині рішення суду, в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_10 посилався, зокрема, на те, що з 1991 року він з ОСОБА_2 вів спільне господарство та проживав однією сім`єю, стверджував, що 17.04.2008 року він сумісно з ОСОБА_2 за спільні гроші кошти придбали в с. Новоолександрівка земельну ділянку, на якій згодом побудували будинок, а отже, вважав, що усе набуте ними за час спільного проживання майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було набуто за спільні гроші. Як вбачається з розписки про отримання коштів за договором від 09.04.2008, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , остання власноруч зазначила, що кошти нею позичаються для купівлі ділянки та будівництва будинку. Відтак, укладені відповідачем ОСОБА_2 договори позики були укладені в інтересах її сім`ї з ОСОБА_10 (Т-2 а.с. 80-84).

16 червня 2022 року до суду надійшла заява від ОСОБА_1 про залучення у справі правонаступника позивача (в порядку ст. 55 ЦПК України) в якій заявник просив залучити його як позивача та як правонаступника ОСОБА_3 . Зазначив, що між ним ОСОБА_1 та позивачем по справі ОСОБА_3 09.06.2021 року та 29.07.2021 року були укладені договори про відступлення права вимоги, відповідно до яких Первісний кредитор передає в повному обсязі належне йому право вимоги за Договорами позики грошей від 18.07.2011 та 09.04.2008 року, укладеними між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .. На підставі цього, заявник ОСОБА_1 вважає, що є кредитором ОСОБА_2 , набув права вимоги до останньої (Т-2 а.с. 91-92).

16 червня 2022 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська клопотання позивача про залучення до участі у справі співвідповідача задоволено та залучено ОСОБА_10 до участі у справі №403/4191/12 як співвідповідача у справі та встановлено співвідповідача строк для подання відзиву на позовну заяву; заяву ОСОБА_1 про залучення його до участі у вищезазначеній справі як позивача та правонаступника ОСОБА_3 задоволена (Т-2 а.с. 95).

23 серпня 2022 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з клопотанням про зупинення провадження у даній справі до набрання рішення у справі № 200/3317/13-ц законної сили (Т-2 а.с. 107, 108).

29 серпня 2022 року ОСОБА_1 подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (в порядку п.2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України), в якій просив відповідно до вимог ст. ст. 625, 1046-1050 ЦК України: стягнути солідарно з відповідачів основний борг в загальній сумі 1435350,00 грн.; інфляційні витрати в загальній сумі 3860558,89 грн.; відсотки річних в загальній сумі 754 006,63 грн. та сплачений судовий збір у сумі 12 405,00 грн. (Т-2 а.с. 113-118).

25 жовтня 2022 ОСОБА_1 подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (в порядку п.2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України), в якій просив відповідно до вимог ст. ст. 625, 1046-1050 ЦК України: стягнути солідарно з відповідачів основний борг в загальній сумі 1435350,00 грн.; інфляційні витрати в загальній сумі 4020543,01 грн.; відсотки річних в загальній сумі 764403,83 грн. та сплачений судовий збір у сумі 12405,00 грн. (Т-2 а.с. 137-142).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (Т-2 а.с. 159).

ОСОБА_1 у судове засідання позивачі не з`явивився, про день та час розгляду повідомлений належним чином, надав до суду заяву в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просили їх задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_2 та її представник у судове засідання в черговий раз не з`явились, надали до суду заяву в якій просили відкласти розгляд справи. Правом на подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 не скористалась.

У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 та її представник, до суду не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялись неодноразово, подавали неодноразові заяви про відкладення судових засідань. Зважаючи на той факт, що справа в провадженні суду перебуває з 2012 року, відповідач обізнана про дату та час розгляду справи, ОСОБА_2 має захисника, відповідач не позбавлені можливості взяти участь в розгляді справи в режимі відео конференції або особисто, або через представника, на території м. Дніпра не ведуться активні бойові дії, зважаючи на тривалість розгляду справи та з метою дотримання балансу інтересів обох сторін по справі, суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням рішення по суті справи.

За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною 8 статті 178, статтею 181 ЦПК України.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов наступних висновків.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що 09 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір позики ВКК №367519, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Якубою О.А. зареєстрований за реєстровим № 2246 (Т-1 а.с. 5).

Згідно до п. 1 Договору позики ВКК №367519 від 09.04.2008р., позикодавець позичив позичальнику 200000 грн. 00 коп., що еквівалентно 40000 доларів США, з поверненням до 09 квітня 2009 року.

Факт отримання зазначених коштів підтверджується розпискою написаною ОСОБА_2 від 09.04.2008 року (копія Т-1 а.с. 6, оригінал Т-2 а.с. 176).

18 липня 2011 року між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) укладено Договір позики ВРЛ №653183, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Каліновичем С.П., зареєстрований за реєстровим № 807 (Т-1 а.с.14).

Згідно до п.п. 1.1, 2.2. Договору позики ВРЛ №653183 від 18.07.2011р., позикодавець передав позичальнику 1235350 грн. 00 коп., що еквівалентно 155000 доларів США, з поверненням до 01 жовтня 2011 року.

Факт отримання зазначених коштів підтверджується розпискою написаною ОСОБА_2 від 18.07.2011 року (копія Т-1 а.с. 15, оригінал Т-2 а.с. 170).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі №6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Слід зазначити, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 також зроблений висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, на підтвердження вимог вказаного закону ОСОБА_2 , окрім укладених та нотаріально посвідчених договорів, надані ОСОБА_3 розписки про позичені гроші, оригінали розписок залучені до матеріалів справи (Т-2).

Суд вважає доведеним факт укладення між сторонами договорів позики та передання позивачем відповідачу ОСОБА_2 на виконання цих договорів грошових коштів, оскільки це підтверджується розписками відповідача про отримання нею цих грошових коштів та її зобов`язання повернути їх у встановлені договорами позики строки.

Підстав ставити під сумнів дійсність правочинів, укладених між сторонами та підтверджених розписками відповідача, в суду немає, оскільки відповідач доказів на спростування даних обставин не надала.

Судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що борг за вищезазначеними договорами позики ОСОБА_3 до теперішнього часу не повернуто, тому порушене право ОСОБА_3 підлягає захисту.

Отже, суд вважає доведеним, що відповідач не виконала свої зобов`язання з повернення грошових коштів у строки, визначені договорами позики, а тому позов у частині стягнення суми основного боргу за Договором позики ВКК №367519 від 09.04.2008р. у сумі 200 000,00 грн. та Договором позики ВРЛ №653183 від 18.07.2011р. у сумі 1 235 350 грн. 00 коп., а всього 1 435 350 грн. 00 коп. є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги щодо інфляційних витрати та відсотки річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Також відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Цією нормою передбачено особливу міру відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, що виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

При цьому пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що «у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Пунктом 8 Договору позики ВРЛ № 653183 від 18.07.2011 року передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 5 (п`ять) процентів річних від простроченої суми (Т-1 а.с. 14).

Тож, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів інфляційні витрати в загальній сумі 4020 543,01 грн., в т.ч. за договором позики ВКК №367519 від 09.04.2008 року 691281,60 грн. за період з квітня 2009 по вересень 2022 та за Договором позики ВРЛ № 653183 від 18.07.2011 року 3329261,41 грн. за період з жовтня 2011 по вересень 2022; відсотки річних в загальній сумі 764403,83 грн. в т.ч. 3 відсотки річних за договором позики ВКК №367519 від 09.04.2008 року 81 238,36 грн. за період з 10.04.2009 по 23.10.2022 та 5 відсотків річних за Договором позики ВРЛ № 653183 від 18.07.2011 року 683165,47 грн. за період з 02.10.2011 по 23.10.2022 (Т-2 а.с. 141). За обома договорами позики, позивачі надали відповідні розрахунки (Т-2 а.с. 143-151).

В цій частині позовних вимог, суд зазначає таке.

Позов у цій справі подано саме у зв`язку з неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, не врахував, що нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 8 договору позики від 18.07.2011 ВРЛ № 653183 передбачено фактично відсотки за користування чужими грошима у розумінні статті 536 ЦК України, що є гарантією належного виконання грошового зобов`язання, тобто мають самостійну правову природу і не можуть застосовуватися судом за власним розсудом.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги з урахуванням законодавчих обмежень (24 лютого 2022 року), в частині стягнення відсотків річних підлягають частковому задоволенню, а саме розрахунок відсотків річних має здійснюватись до 24 лютого 2022 року та підлягають стягненню саме 3% річних від простроченої суми за обома договорами позики (сума заборгованості х 3 х кількість днів прострочки /365/100), адже позивач заявив вимоги про стягнення відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України, та ототожнив їх із окремим видом відповідальності, збільшивши 3% річних до 5% річних.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позивача є частково підставними щодо періоду та суми стягнення відсотків і інфляційних витрат, тому позов в даній частині підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що розраховується за формулою:

[Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції (%)] / 100% - [Сума боргу] Де: [Сума боргу] сума простроченого боргу.[Індекс інфляції (%)] добуток щомісячних індексів за відповідний період.

Таким чином, перевіривши надані розрахунки позивачами та провівши свої розрахунки, суд вважає за необхідне, стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні витрати в загальній сумі 4020543,01 грн., в т.ч. за договором позики ВКК №367519 від 09.04.2008 року (200000,00 грн. х 660,619%-200000,00=1121238,00), тобто з урахуванням ст. 13 ЦПК України, стягненню підлягає сума 691281,60 грн. за період з квітня 2009 по лютий 2022 та за Договором позики ВРЛ № 653183 від 18.07.2011 року (1235350,00 х 550,392% -1235350,00 = 5563917,57), тобто з урахуванням ст. 13 ЦПК України стягненню підлягає сума у розмірі 3329261,41 за період з жовтня 2011 по лютий 2022; відсотки річних в загальній сумі 462705,92 грн. в т.ч. 3 відсотки річних за договором позики ВКК №367519 від 09.04.2008 року 77 276,72 грн. за період з 10.04.2009 по 24.02.2022 та 5 відсотків річних за Договором позики ВРЛ № 653183 від 18.07.2011 року 385 429,20 грн. за період з 02.10.2011 по 24.02.2022.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Наведене передбачено статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, крім іншого, зазначив, що, незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу.

Вимоги позивачів щодо солідарної відповідальності відповідачів є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За змістом ч.ч. 1. 2 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Однак відповідно до матеріалів справи ОСОБА_10 помер, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т-2, а.с. 216), про те під час розгляду справи питання стосовно зупинення провадження справи не ставилося, та час винесення судового рішення минуло май же рік з дати смерті ОСОБА_10 , а сторони відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України не надали належних доказів процесуального правонаступництва після помрлого.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході розгляду справи суд знайшов підтвердження факту укладення між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 договорів позики, які за своїм змістом і формою відповідають вимогам, визначеним законом на момент їх укладення, а також є правовою підставою для виникнення у сторін прав та обов`язків, передбачених зазначеними у рішенні договорами, зокрема з огляду на мету та цільове призначення отриманої та витраченої відповідачами грошової суми позики, у відповідачів, як у подружжя, виник солідарний обов`язок повернути таку позику позивачу. Свої договірні зобов`язання позивачем виконано в повному обсязі та надано позичальнику позику в обумовленій договором сумі та формі. Натомість, відповідачі своє зобов`язання у визначений договором строк не виконали, оскільки тіло позики залишилось неповернутим і станом на час розгляду справи.

Інші доводи сторін не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Повно та всебічно з`ясувавши повідомлені позивачем обставини, які знайшли підтвердження поданими позивачем письмовими доказами, суд вирішив, що вимоги позову є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з урахуванням вищевикладеного.

Як передбачено ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду та у продовж збільшення позовних вимог загалом сплачено судовий збір, що підтверджується квитанцією № 110610021 від 06.03.2012 на суму 2723,05 грн. (Т-1 а.с.4), квитанцією № 35 від 02.04.2012 на суму 558,95 грн. (Т-1 а.с. 13), квитанцією № 68Т0041К5 від 28.02.2022 у розмірі 12405,00 грн. (максимальний розмір судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру) (Т-2 а.с. 50).

Сума у розмірі 12405,00 грн. є пропорційною розміру задоволених позовних вимог, сплата позивачем судового збору на користь держави підтверджується належними доказами, тому слід стягнути з відповідач на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 12405,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 1046-1049,1050 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ), на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 ) суму основного боргу за Договором позики ВКК №367519 від 09.04.2008р. у сумі 200000,00 грн. та Договором позики ВРЛ №653183 від 18.07.2011р. у сумі 1235 350 грн. 00 коп., інфляційні витрати в загальній сумі за договором позики ВКК №367519 від 09.04.2008 року 691281,60 грн. за період з квітня 2009 по лютий 2022 та за Договором позики ВРЛ № 653183 від 18.07.2011 року 3329261,41 грн. за період з жовтня 2011 по лютий 2022; 3 відсотки річних за договором позики ВКК №367519 від 09.04.2008 року 77 276,72 грн. за період з 10.04.2009 по 24.02.2022 та 5 відсотків за Договором позики ВРЛ № 653183 від 18.07.2011 року 385 429,20 грн. за період з 02.10.2011 по 24.02.2022; витрати по сплаті судового збору у сумі 12405,00 грн., а всього 5 931 003 грн. 93 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 , відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ