ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

20 червня 2024 року

м. Харків

справа № 638/10420/23

провадження № 22-ц/818/976/24 Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Тітченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року постановлену у складі судді Подус Г.С., -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання особи наймачем житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він був єдиним членом сім`ї ОСОБА_3 , а наразі є єдиним користувачем квартири АДРЕСА_1 . Отже, останній вправі вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 на підставі ст. 106 ЖК УРСР та з метою подальшої приватизації вказаного вище житла. Однак у зв`язку з бездіяльністю Харківської міської ради ОСОБА_2 позбавлений можливості реалізувати таке право, тому змушений звернутися до суду за його захистом.

Харківською міською радою подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

В обґрунтування зазначає, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.01.2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням задоволено. Визнано за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 . Вищевказане рішення суду набрало законної сили 08.03.2022 року. Наголошує, що визнання права користування житловим приміщенням та визнання наймачем того ж самого приміщення є тотожними позивними вимогами, а тому існують підстави для закриття провадження за п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року клопотання про закриття провадження у справі задоволено.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання особи наймачем житлового приміщення закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати повернути справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України. Підставою для звернення до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом про визнання права користування житлом та підставою для звернення до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом про визнання особи наймачем житлового приміщення є різні за своїм змістом та правовою природою обставини. Іншими є й матеріально-правові вимоги зазначених вище позовів. Звертаючись до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова ОСОБА_2 просив визнати за ним право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . В той же час, предметом позову, поданого апелянтом до Дзержинського районного суду м. Харкова є визнання ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , наймачем житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

Отже, зважаючи на різні підстави та предмет зазначених вище позовів закриття провадження за п. З ч. 1 ст. 255 ЦПК України є незаконним й таким, що становить втручання у право позивача на судовий захист, як однієї з найвищих конституційних гарантій.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції зазначив, що ч.1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Визнання особи рішенням суду наймачем одночасно визнає його право на користування житловим приміщенням.

З огляду на викладене, прийнявши до уваги наявність судового рішення, що набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ухвалене Орджонікідзевським районним судом м. Харкова суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, вказав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia, заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Статтею 55 Конституції України закріплено фундаментальний принцип судового захисту всіх порушених прав людини і громадянина.

Надання громадянам права на реалізацію судового захисту їх порушених конституційних прав є невід`ємним елементом законності у державі. Можливість отримати судовий захист порушеного, оспорюваного чи невизнаного суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу є одним з найважливіших прав особистості, що суттєво визначає її місце у суспільстві. Тому, реалізація права на судовий захист має не тільки юридичне, але й суттєве соціально-політичне значення. Судовий захист надається кожному, хто має на нього право та потребує його. Будь-яка особа, що вважає своє право порушеним, оспорюваним чи невизнаним має можливість звернутися за судовим захистом та доводити свою правоту.

Право, напевно, не мало б особливо важливого значення для суспільства та особи, якби не було забезпечене можливістю примусового здійснення, тобто реалізації права. Сутність судового захисту полягає в забезпеченні реальності правовідносин в суспільстві та надання їм сили державного примусу. Безпосередньо сам судовий захист являє собою компетентне і безспірне визнання законності вимоги правового характеру, як правило, за допомогою державно-владного примусу відповідних осіб до реального виконання їх юридичних обов`язків.

Право на захист також закріплено в статті 4 ЦПК України та статті 16 ЦК України.

Статтею 255 ЦПК України передбачені підстави закриття провадження у справі

Пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Встановлена цивільним процесуальним законом неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили, яке згідно ст.129-1 Конституції України та ст.18 ЦПК України є обов`язковим для усіх органів та осіб.

Таке повністю узгоджується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права і відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (визначеності), який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів, а сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04грудня 2019року у справі №917/1739/17 (провадження№ 12-161гс19 ) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту права або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Матеріали справи свідчать, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.01.2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням задоволено. Визнано за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 . Вищевказане рішення суду набрало законної сили 08.03.2022 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначав, що відповідно до положень ч.1 ст. 71 ЖК УРСР, він не втратив право користування житловим приміщенням, оскільки постійно проживав у вказаному житлі, а рішення суду про визнання права користування особи на житлове приміщення відповідно до Правил реєстрації місця проживання є підставою для реєстрації особи у спірному житлі.

Звертаючись з позовом у дійсній справі ОСОБА_2 посилався на те, що він є єдиним членом сім`ї ОСОБА_3 , а наразі є єдиним користувачем квартири АДРЕСА_1 . Отже, позивач вправі вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 на підставі ст. 106 ЖК УРСР та з метою подальшої приватизації вказаного вище житла. Однак у зв`язку з бездіяльністю Харківської міської ради ОСОБА_2 позбавлений можливості реалізувати таке право, тому змушений звернутися до суду за його захистом.

Отже, підстави та предмет позовів у наведених справах не є цілком тотожними.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо закриття провадження у справі з підстав п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, в цілому.

За таких обставин, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, ст.379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 24 червня 2024 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук