П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2007 року належить квартира АДРЕСА_1 . 5 вересня 2018 року на підставі зведеного виконавчого провадження вказану квартиру було реалізовано на електронних торгах, переможцем яких визначено ОСОБА_1 . 18 жовтня 2018 року ОСОБА_1 зареєструвалася у вказаній квартирі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року визнано електронні торги з реалізації нерухомого майна - вищевказаної квартири недійсними, а також визнано недійсним та скасовано свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів.

В той же час відповідач продовжує займати квартиру, чим створює позивачу перешкоди у вільному користуванні власним майном. На підставі викладеного позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні вказаною квартирою шляхом виселення з неї ОСОБА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 15 квітня 2024 року відповідач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просила апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

11 липня 2024 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Судове засідання з розгляду апеляційної скарги було призначене на 26 вересня 2024 р., однак у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги розгляд справи було відкладено на 07 листопада 2024 року.

04 листопада 2024 року до апеляційного суду надійшло клопотання відповідача про зупинення апеляційного провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 753/13630/23 за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання недійним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Оскільки у відповідності до положень ст. 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, протокольною ухвалою суду від 07 листопада 2024 року в задоволенні клопотання відмовлено.

В судовому засіданні 07 листопада 2024 року представник відповідача повідомив суд про те, що у відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина, на підтвердження чого надав відповідне свідоцтво про народження. Оскільки в межах справи вирішується питання місця проживання матері вказаної дитини, яка має право проживати разом з нею, представник відповідача заявив клопотання про залучення до участі у справі органу опіки та піклування.

Протокольною ухвалою апеляційного суду від 07 листопада 2024 року вказане клопотання було задоволене, до участі у справі залучена служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, у зв`язку з чим у справі була оголошена перерва до 12 грудня 2024 р.

12 грудня 2024 р. в судовому засіданні представник відповідача заявив відвід колегії суддів апеляційного суду.

Оскільки мотиви для відводу колегії суддів фактично обумовлювалися незгодою представника відповідача з відмовою у задоволенні іншої апеляційної скарги відповідача (на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року в даній справі), що прямо заборонено ч. 4 ст. 36 ЦПК України, заявлений відвід було визнано зловживанням правом та залишено без розгляду.

Після вирішення судом вищевказаного відводу колегії суддів представник відповідача заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він має намір в подальшому відмовитися від представництва інтересів відповідача у справі через сильні душевні хвилювання, викликані незгодою з рішеннями колегії суддів апеляційного суду.

За результатами розгляду вказаного клопотання, зважаючи серед іншого на те, що представник відповідача фактично не відмовився від представлення інтересів свого довірителя, а лише зазначив про таку можливість в подальшому, а також на системну направленість дій сторони відповідача на затягування розгляду справи, що також є зловживанням учасником процесу наданими йому правами, колегія суддів в задоволенні клопотання відмовила.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторює позицію відповідача, заявлену ним в суді першої інстанції. Така позиція була належним чином досліджена судом в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо колегія суддів апеляційного суду зважає на наступне:

Основним доводом відповідача у даній справі було твердження про недоведення позивачем факту порушення його прав з боку відповідача. Зокрема, відповідач вважав недоведеними твердження позивача щодо наявності у нього обмеження в можливості вільного користування своїм майном, оскільки сам факт проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі належно не підтверджений.

Дана позиція відповідача не може бути прийнята апеляційним судом.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доведення обставини, які визнаються сторонами.

У зв`язку з тим, що позиція відповідача щодо факту її проживання в спірній квартирі є протирічливою (з однієї сторони представник відповідача клопотав залучити до участі у справі орган опіки та піклування, так як в справі вирішується питання про місце проживання дитини відповідача, яка проживає разом з нею; з іншої сторони зазначав про недоведеність такого факту; також стверджував про недопустимість порушення прав відповідача на житло) з метою встановлення меж розгляду справи суд поставив перед представником відповідача запитання, чи визнає або заперечує сторона відповідача факт її проживання в спірній квартирі. Представник відповідача фактично ухилився від відповіді на вказане запитання, зазначивши, що дана обставина йому невідома. В той же час з його точки зору такий факт не було доведено належним чином.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з наведеною позицією відповідача.

На підтвердження своїх тверджень з даного приводу сторона позивача представила до суду витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва, відповідно до якого станом на час пред`явлення позову ОСОБА_1 зареєстрована в спірній квартирі.

Колегія суддів погоджується з позицією сторони відповідача (з належним посиланням на судову практику) щодо того, що сам по собі факт реєстрації особи не обов`язково доводить місце її проживання. В той же час, відомості Державного реєстру презюмуються правильними, доки не буде доведено протилежне (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постановах від 02 липня 2019 року (справа №48/340), від 12 березня 2019 року (справа №911/3594/17), від 19 січня 2021 року (справа №916/1415/19)).

Отже, за загальним правилом, якщо особа заперечує актуальність відомостей, внесених до державного реєстру, останні можуть бути спростовані нею. В той же час в такому випадку обов`язок доведення обставин, які спростовують відомості, що містяться в державних реєстрах, покладається на сторону, яка заперечує їх правильність.

В даній справі відповідач фактично не визнавала факту проживання нею у спірній квартирі, заперечуючи відомості, які містяться у відповідному реєстрі, однак належних доказів з цього приводу до суду так і не представила.

Колегія суддів не може погодитися з позицією відповідача щодо того, що положення укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу спірної квартири від 05 квітня 2023 р. фактично підтверджують факт непроживання відповідача в квартирі. Жодних відомостей з даного приводу зазначений договір не містить. Зокрема, хоча п. 11 вказаного договору й містить вказівку про огляд квартири покупцем до її придбання, а п. 7 - про домовленість сторін про наступну передачу ключів від квартири та її звільнення, в той же час факт проживання чи непроживання будь-кого в квартирі зазначеним договором взагалі не регламентований. За таких умов зазначений документ не має належного доказового значення з наведеного вище питання.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що позиція відповідача з вказаного приводу належним чином не підтверджена, відтак не може бути прийнята судом.

Не може бути прийнята з точки зору колегії суддів апеляційного суду й позиція відповідача про неможливість її виселення зі спірної квартири без надання іншого житла. Таку свою позицію відповідач ґрунтував на положеннях ст. 109 ЖК України.

Дійсно, положеннями ряду норм Житлового кодексу України (ст.ст. 109-115) передбачене загальне правило, відповідно до якого особа підлягає виселенню з житлового приміщення з наданням їй іншого житла. В той же час такі гарантії законом встановлені виключно по відношенню до осіб, які вселилися до спірних приміщень на відповідній правовій підставі.

З матеріалів справи вбачається, що ті правочини, які надали відповідачу можливість вселення в спірну квартиру, були визнані судом недійсними.

У відповідності до положень ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Зважаючи на наведену норму суд не може констатувати наявність підстав для розповсюдження на відповідача вищевказаних гарантій, встановлених житловим кодексом України.

У своїй апеляційній скарзі апелянт в якості аргументу на підтвердження своєї скарги зазначав також про те, що навіть у випадку, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа повинна мати можливість, щоб її виселення було оцінене на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а в даному випадку таке втручання з його точки зору вказану критерію не відповідає.

Про перше, яку вже було зазначено вище, право відповідача на зайняття спірної квартири не може вважатися законним, оскільки не ґрунтується на жодному правочині чи положенні закону.

По друге, жодної непропорційності втручання в право відповідача в даному випадку встановлено бути не може, оскільки в справі вирішуються однакової категорії інтереси сторін, однак інтерес позивача, на відміну від інтересу відповідача, є законним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В даній справі суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько