Житомирський апеляційний суд
Справа №283/2031/23 Головуючий у 1-й інст. Ярмоленка В.В.
Категорія 62 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого- судді Трояновської Г.С .

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу №283/2031/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення частки в натурі та визнання на неї права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2023 року, ухваленого під головуванням судді Ярмоленка В.В. у м. Малині,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила виділити в натурі належну їй частку 1/2 житлового будинку в АДРЕСА_1 , що складається з коридору 2-1 площею 5,7 кв.м., прихожої 2-2 площею 12,4 кв.м., кухні 2-3 площею 7,1 кв.м., кімнати 2-4 площею 10,9 кв.м, кімнати 2-5 площею 29,1 кв.м., кімнати 2-6 площею 12,1 кв.м., котельної 2-7 площею 2,8 кв.м. та веранди 2-1 площею 5,6 кв.м. Загальна площа приміщень складає 85,7 кв.м., житлова - 52,1 кв.м. Виділити також перебуваючі у її володінні: ганок а2 площею 2,6 кв.м., сарай Б площею 39,2 кв.м., сарай Б2 площею 42,6 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., ворота №2 площею 4,6 кв.м., огорожу №4 площею 8,8 кв.м., колодязь каналізаційний №5 площею 0,8 кв.м., свердловину №6 площею 20,0 кв.м., 1/2 частку криниці №7 площею 0,8 кв.м. Визнати за нею право власності на даний об`єкт нерухомого майна.

В обгрунтування позовних вимог вказала, що вона та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку в АДРЕСА_1 . Її право власності на частину вказаного будинку з відповідними господарськими будівлями підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 27 червня 1992 року державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в Коростенському бюро технічної інвентаризації, записаним в реєстрову книгу за №1881. Право власності ОСОБА_2 підтверджується Свідоцтвом про право власності №2138 від 11.09.2008, виданим виконавчим комітетом Малинської міської ради.

Позивач зазначила, що належна їй частка нерухомого майна входить до складу житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , є відокремленою від приміщень, що належать відповідачу, має окремий вхід, двір та використовується нею незалежно від іншого співвласника. Тому, її можна виділити з будівлі по АДРЕСА_1 в окремий об`єкт нерухомого майна, що складатиме одиницю, без порушення цільового призначення, не порушуючи прав і законних інтересів для іншого співвласника. Розташована вказана частка житлового будинку на земельній ділянці площею 0,0398 га, що належить їй на праві власності на підставі Державного акту на право власності серії ЯД №151430, виданого 03.04.2008 Малинською міською радою.

ОСОБА_2 відмовилася в добровільному порядку укласти договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна. Водночас, вона, як власник житла, без виділення належної частки будинку в натурі не має можливості повноцінно користуватися майном, у тому числі зареєструвати у ній своїх рідних, оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, а державний реєстратор також не може зареєструвати право власності на зазначене майно, як на відокремлений об`єкт та внести відповідні зміни у реєстраційні документи. Виходячи із наведеного, просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2023 року позов задоволено. Виділено ОСОБА_1 у власність як окреме домоволодіння в натурі частку майна в спільній частковій власності 1/2 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з: коридору 2-1 площею 5,7 кв.м., прихожої 2-2 площею 12,4 кв.м., кухні 2-3 площею 7,1 кв.м., кімнати 2-4 площею 10,9 кв.м, кімнати 2-5 площею 29,1 кв.м., кімнати 2-6 площею 12,1 кв.м., котельної 2-7 площею 2,8 кв.м., веранди 2-1 площею 5,6 кв.м, загальною площею приміщень 85,7 кв.м., житловою - 52,1 кв.м., а також виділити: ганок а2 площею 2,6 кв.м., сарай Б площею 39,2 кв.м., сарай Б2 площею 42,6 кв.м., вбиральню в площею 1,0 кв.м., ворота №2 площею 4,6 кв.м., огорожу №4 площею 8,8 кв.м., колодязь каналізаційний №5 площею 0,8 кв.м., свердловину №6 площею 20,0 кв.м., 1/2 частку криниці №7 площею 0,8 кв.м. та відповідно, визнано за ОСОБА_1 право власності, як на самостійний об`єкт права власності. Припинено право спільної часткової власності на об`єкт нерухомості житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 17.11.2023 виправлено описку у абз. 2 резолютивної частини рішення Малинського районного суду Житомирської області від 13.11.2023 року у справі №283/2031/23 (провадження №2/283/536/2023): « АДРЕСА_2 » та «сарай Б2 площею 42,6 кв.м.» - вважати опискою та вважати правильним: « АДРЕСА_1 » та «сарай Б2 площею 17,8 кв.м.».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказує, що вона жодним чином не порушила прав позивача, і не зрозуміло чому ОСОБА_1 протягом 31 року не оформила своє право власності на відповідну частку будинку у визначеному порядку без звернення до суду. Вказує, що вона не чинила перешкод ОСОБА_1 в оформленні права власності на її частину будинку та користування ним. Позивачка ніколи не зверталась до відповідача з проханням надати будь-яке погодження та стверджує, що між сторонами відсутній будь-який спір, а також відсутні докази звернення позивачки до компетентних органів для реєстрації за нею права власності на відповідне нерухоме майно.

Вказує, що звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не обґрунтувала і не довела, яке її суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес порушено або не визнається особою, до якої пред`явлено позов, а тому, враховуючи те, що відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у позові, просить відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

ОСОБА_2 до апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції проти доводів апеляційної скарги заперечила, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції -без змін. Пояснила, що у неї виникають труднощі, зокрема, з оформленням субсидії. Оскільки її частка не виділена, то необхідні дані на усіх мешканців будинку, а тому вона підходила до відповідачки з приводу її особистих документів, однак їй в цьому було відмовлено. Вона позбавлена можливості оформити субсидію без врахування особистих даних та доходів іншого співвласника, зареєструвати у своїй частині своїх рідних без дозволу іншого співвласника тощо. Відповідач відмовляється від добровільної участі в оформленні нею (позивачем) права власності, а тому на тепер між ними існують неприязні стосунки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.06.1992, ОСОБА_1 є власником частини будинку в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Відповідно до інформаційної довідки КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №145 від 07.08.2023, станом на 29.12.2012 право власності на приватне домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на частку домоволодіння та за ОСОБА_2 на частку домоволодіння (а.с.7).

На замовлення позивача ФОП ОСОБА_4 станом на 01.08.2023 було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 8-12).

Із довідки ФОП ОСОБА_4 №177-01/23 від 01.08.2023 вбачається, що при обстеженні будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 були виявлені зміни, а саме: житлове приміщення було переобладнане у нежитлове, за рахунок нього зменшилась житлова площа з 111,6 м2 на 104,5 м2; прибудова літ. «а» була побудована до 05.08.1992; на земельній ділянці зведений сарай «Б2» без фундаменту. Станом на 01.07.2023 загальна площа складає 168,0 м2, житлова 104,5 м2 (а.с. 13).

Відповідно до довідки №177-01/23 від 01.08.2023, житловий будинок 1976 року будівництва в АДРЕСА_1 . Будівлі і споруди: а - веранда дерев`яна каркасна; а1 - Ґанок бетонний; а2- Ґанок бетонний; Б Сарай цегла; Б1 Сарай цегла; Б2 - Сарай дерев`яний каркасний; в Вбиральня цегла; в1 Вбиральня цегла; №1 - Ворота з хвірткою металопрофіль; №2 - Ворота металопрофіль; №3 - Огорожа металева сітка; №4 Огорожа дерев`яна; №5 колодязь каналізаційний з бетонних кілець; №6 свердловина ПВХ; №7 криниця (а.с.14).

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0398 га в АДРЕСА_3 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 151430 (а.с.15).

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить частина будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_1 від 11.09.2008, виданого Виконавчим комітетом Малинської міської ради №2138 (а.с. 62).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказала, що оскільки ОСОБА_2 відмовилася в добровільному порядку укласти договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, а вона як власник житла без виділення належної частки будинку в натурі не має можливості повноцінно користуватися майном, тому просила задовольнити її позовні вимоги.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказав, що розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи та дійшов висновку про задоволення поданого позову.

Колегія суддів в погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частина третя статті 358 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (додаток 1) або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна (додаток 2).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження

№ 61-5919сво22) зроблені такі висновки:

«тлумачення положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку про те, що поділ будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2012 року у справі № 6-12цс13, а також у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц (провадження № 61-21409св18), від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15 (провадження № 61-26178св18) від 11 жовтня 2021 року у справі № 607/14338/19-ц (провадження № 61-19073св20)».

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 оформила право приватної власності на частину будинку за адресою АДРЕСА_1 , що вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 62), в той же час позивач не має можливості здійснити реєстрацію права власності на свою частину житлового будинку, як окремого об`єкту нерухомого майна без припинення права спільної часткової власності.

Спору про частки в натурі, якими кожна із сторін користується, немає.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що місцевий суд при вирішенні спору, встановивши, що частку у домоволодінні, яку бажає виділити ОСОБА_1 можна виділити в натурі в окремий об`єкт нерухомого майна, без порушення цільового призначення, не порушуючи при цьому прав і законних інтересів інших співвласників, адже частина будинку, якою користується позивач має окремий вхід та використовується ОСОБА_1 незалежно від інших співвласників, та встановивши відсутність заперечень ОСОБА_2 щодо виділу частки у майні в натурі, дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_1 не обґрунтувала і не довела, яке її суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес порушено або не визнається особою, до якої пред`явлено позов, що є самостійною підставою для відмови у позові, не заслуговують на увагу, оскільки позиція відповідача, наведена в апеляційній скарзі, суперечить матеріалам справи, а факт незгоди з судовим рішенням та подання апеляційної скарги не свідчить про відсутність між сторонами спору про право, про що також йдеться в апеляційній скарзі.

Також колегія суддів не бере до уваги посилання ОСОБА_5 в її апеляційній скарзі щодо неналежності доказів на підтвердження права власності ОСОБА_1 та відсутності державної реєстрації такого, оскільки судом першої інстанції надано оцінку поданим сторонами доказам згідно положень ст. 79-81 ЦПК України, а право власності ОСОБА_1 на спірну частину будинку підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18.01.2024.

Головуючий Судді