Ухвала

16 січня 2024 року

м. Київ

справа № 757/72370/17-ц

провадження № 61-18092ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася із позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено:

визнано недійсним договір дарування № 1002 від 01 квітня 2011 року (квартири АДРЕСА_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В. О.;

визнано недійсним договір дарування № 1010 від 01 квітня 2011 року (квартири АДРЕСА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В. О.;

визнано недійсним договір дарування № 2156 від 21 червня 2011 року (квартири АДРЕСА_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В. О.;

визнано недійсним договір дарування № 1018 від 01 квітня 2011 року (квартири АДРЕСА_4 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В. О.;

визнано недійсним договір дарування № 1026 від 01 квітня 2011 року (квартири АДРЕСА_5 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селівестровим В. О.;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 залишено без задоволення, а заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_6 , задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка подана представником ОСОБА_6 , задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року скасовано та прийнято постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

15 грудня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2023 року (повне судове рішення складено 14 листопада 2023 року), у якій просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 22 грудня 2023 року ці недоліки було усунуто.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 179/1407/20.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Оскаржена постанова Київського апеляційного суду ухвалена 13 липня 2023 року. Постанова Верховного Суду 08 листопада 2023 року у справі № 179/1407/20, на яку міститься посилання у касаційній скарзі, ухвалено та оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень після ухвалення оскарженого судового рішення. Тому посилання на указану постанову Верховного Суду не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2023 року в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 179/1407/20 повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат