Номер провадження: 22-ц/813/2055/24
Справа № 522/3683/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 червня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

У лютому 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому, просив визнати виконавчий напис № 8702 від 11 вересня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, Бондар Іриною Михайлівною таким, що не підлягає виконанню. Вирішити питання щодо понесених судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що 11 вересня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною вчинено виконавчий напис № 8702 про стягнення з позивача на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості в розмірі 6198 доларів США 58 центів, що за курсом НБУ станом на дату складання виконавчого напису становить 159 050,66 гривень.

На підставі виконавчого напису державним виконавцем Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Горбенко М.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 23.04.2020 року.

Отже, у нотаріуса не було належних правових підстав для вчинення виконавчого напису, оскільки стягувач пропустив строк звернення до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису, договір про кредитні зобов`язання між позивачем та АТ «КБ «Приватбанк» не був нотаріально посвідченим, ОСОБА_1 сплачував заборгованість за кредитним договором, а також АТ «КБ «Приватбанк» задовольнив свої вимоги за рахунок предмета застави.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 червня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано виконавчий напис, вчинений 11 вересня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровсього міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 8702, про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в розмірі 6198 доларів США 58 центів, що за курсом НБУ станом на дату складання виконавчого напису становить 159050,66 гривень таким, що не підлягає виконанню. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір не був нотаріально посвідчений, безспірність заборгованості стягувачем підтверджена не була, при цьому суд зазначив про неправильне оформлення документів стягувачем та пропуск строку вчинення виконавчого напису.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку суду про задоволення позову з підстав наведених в оскаржуваному рішенні, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , вказуючи, що поза увагою суду залишилось те, що у цій справі вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису відбулось за фактом подання стягувачем документів, які згідно із Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Факти які підтверджують відсутності боргу, або невідповідність суми боргу у позові відсутні. Також Банком не порушено визначений ст. 88 Закону України Про нотаріат строк вчинення виконавчого напису, оскільки у даному випадку подією для початку перебігу строку має бути дата припинення дії договору. Але договір не був припинений у зв`язку з п.9.6. Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент підписання договору. У цьому пункті чітко зазначено, що договір є дійсним до моменту належного виконання сторонами зобов`язань.

Скаржник також не погоджується із розміром стягнутих судом витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, оскільки ставить під сумнів зазначений у акті виконаних робіт час витрачений адвокатом на надання відповідних робіт, при цьому цитує постанови Верховного Суду, стосовно необхідності надання стороною документів, що підтверджують обсяг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги

У судове засідання учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не у повній мірі відповідає вказаним вимогам.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 39 Закону України "Про нотаріат" порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок).

Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України "Про нотаріат" та главі 16 розділу II Порядку.

Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України "Про нотаріат" визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу II Порядку).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (далі - Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України "Про нотаріат" та Порядку.

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження №14-557цс19) зазначено, що "вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України "Про нотаріат"). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172".

У постанові від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження №14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису".

У постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №204/4071/14 (провадження №61-360св18), від 09 лютого 2022 року у справі №547/210/20 (провадження №61-16834св21) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження №14-557цс19), від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17 (провадження №14-278гс18).

У цій справі, виконавчий напис приватного нотаріуса оспорюється, зокрема, з підстав його вчинення з порушенням строку, встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат» та підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (частина перша статті 88 Закону України «Про нотаріат», підпункт 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Апеляційний суд не погоджується висновками суду першої інстанції щодо пропуску АТ «КБ «Приватбанк» строку звернення до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису, з огляду на таке.

Так, визнаючи виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції, виходив із того, що виконавчий напис № 8702, як убачається з його змісту, було вчинено за період з 14 серпня 2007 року по 11 серпня 2017 року, що становить 9 років, 11 місяців, 28 днів, а отже нотаріус не мав права його вчиняти, у зв`язку зі спливом строку звернення стягувача до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису.

Проте, як убачається з матеріалів справи, 14 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № OD30AE00000030 відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 11 154,62 долларів США на споживчі цілі, 55,77 долларів США на оплату особистого страхування, 963,35 долларів США на сплату страхових платежів, 111,55 долларів США винагороди за надання фінансового інструменту та 6,83 долларів США за сплату реєстрації Предмету застави. Визначено обов`язок сплат 0,84 % на місяць на суму решти заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,14% від суми виданого кредиту щомісячно. Періодом сплати визначено період з 14 по 18 число кожного місяця (п 7.1. Договору).

Строк дії вказаного договору передбачений, натомість п.5.3. Договору визначено строк його дії до повного виконання позичальником своїх зобов`язань.

Дійсно, п.2.3.7. Договору передбачено право Банку стягнути Кредит до настання дати, передбаченої п 7.1. Договору, однак, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що кредитор реалізував своє право на дострокове стягнення заборгованості за кредитом ще до звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає безпідставним посилання суду на вчинення виконавчого напису за період 9 років, 11 місяців, 28 днів, оскільки такий є проміжком між укладеним сторонами Договором та оспорюваним виконавчим написом, а не строком між днем, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу та днем вчинення виконавчого напису.

Тож, висновок суду першої інстанції про пропуск АТ «КБ «Приватбанк» строку звернення до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису є таким, що суперечить матеріалам справи.

Не погоджується колегія суддів також із висновком суду першої інстанції про те, що на момент вчинення виконавчого напису заборгованість за кредитним договором № OD30AE00000030 не була безспірною, оскільки за період з 16 жовтня 2007 року по 10 червня 2011 року ОСОБА_1 сплатив на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № OD30AE00000030 від 14 серпня 2007 року в розмірі 7 609,13 доларів США та 20 162,87 гривень, на підтвердження чого надав відповідні платіжні квитанції.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, з матеріалів справи убачається, що на підтвердження розміру самостійно сплаченої на користь АТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості за кредитним договором № OD30AE00000030 Коєв В.В. надав суду копії квитанції, водночас з більшої частини з них неможливо встановити, як разом так і окремо: призначення та дату платежу, платника, отримувача, а також суми (а.с.19, 21, 22, 23, 24, 24,27, 28).

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що стягувачем приватному виконавцю не було надано засвідченої стягувачем виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості або того, що така виписка була складена без урахування здійснених ОСОБА_1 платежів.

Водночас, колегія суддів, погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що укладення сторонами кредитного договору у простій письмовій формі, який було надано нотаріусу для вчинення виконавчого напису, без посвідчення такого нотаріально, є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, з підстав викладених у оскаржуваному рішенні суду, а саме набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, якою визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині "а після слів "заставлене майно" доповнити словами " (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку)"; доповнити розділ пунктом 1-1 такого змісту: "1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу", п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: "Доповнити перелік після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості..

При цьому, колегія суддів, ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Додаткового колегія суддів звертає увагу на те, що жодних доводів на спростування наведеної вище підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню апеляційна скарга не містить, натомість містить посилання на те, що п.1 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього Переліку), подається, зокрема, оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів).

Щодо доводів скаржника стосовно неспівмірності складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт розміру стягнутих з нього, що понесені позивачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зауважує про таке.

За частиною 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не має права втручатися у ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).

Фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України.

Два підходи до порядку обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), передбачені статтею 30 Закону про адвокатуру, відрізняються у наступному - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті іншою стороною в порядку компенсації сплаченого адвокату гонорару, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21.

Між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро Федяєва Сергія Володимировича, в особі керуючого бюро Федяєва Сергія Володимировича 14 січня 2022 року укладено договір про надання правової допомоги №14/01/2022 (далі Договір) та Додаткову угоду до Договору (далі Додаткова угода) (а.с.77,78).

За умовами п.1 Додаткової угоди клієнт виплачує Бюро гонорар в сумі 45 000 грн не пізніше 14 січня 2022 року (а.с. 78).

Факт сплати гонорару підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №19/01/2022 року (а.с.79).

Згідно Акту виконаних робіт від 26 жовтня 2022 року Адвокатське бюро Федяєва Сергія Володимировичанадало, а ОСОБА_1 прийняв юридичні послуги за Договором№14/01/2022 у формі: складання та відправлення адвокатського запиту 1 година, усної консультації 2 години, складання позовної заяви 3 години, складання заяви про забезпечення позову 2 години, участі у судових засідання 2 години. Вартість наданих юридичних послуг складає 45 000 грн (а.с.80).

Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); значенням справи для сторони, результатів розгляду справи, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, а також фактичний розмір їх понесення, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім та документально підтверджених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.

Так, судом першої інстанції було враховано доводи представника АТ Комерційний банк «ПриватБанк» про те, що подані докази неспівмірні з предметом розгляду справи та розміром виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, що і стало підставою для зменшення заявленого позивачем розміру відповідних витрат з 45 000 грн до 30 000 грн.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції у цій частині не спростовують.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Відповідно до пп.1-3 ч.1, ч.ч.2, 4 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду потрібно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 червня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 03 червня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова