Справа № 204/4682/23
Провадження № 2/204/164/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

4 червня 2024 Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Чудопалової С.В.

за участю секретаря судового засідання Корягіної Р.Р.

позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представник позивача адвоката Садиленко О.Л.

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ) , ОСОБА_2 (адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

ВСТАНОВИВ :

Позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення, мотивуючи тим, що позивачі є власниками нерухомого майна, за адресою АДРЕСА_3 в якому крім них мешкають брат ОСОБА_1 , його син ОСОБА_4 та донька позивача- ОСОБА_5 . Позивач ОСОБА_1 з 2005 року проживала разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з батьком відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , який переїхав проживати ще у 2009 році разом батьком . Від шлюбних стосунків вони мають спільну доньку ОСОБА_5 24.06.2006 р/наодження. У 2021 році ОСОБА_6 переїхав жити до іншого помешкання, однак його син, Відповідач по справі, злишився проживати разом у сусідній кімнаті, без реєстрації. Дана кімната була призначена для доньки позивачки 1, яка навчається у медичному коледжі, та потребує даткового місця для навчання. Вони наразі вимушені жити в одній кімнаті, що завдає незручностей у побуті, що робить спільне проживання вкрай тяжким. Приблизно з 2021 року, між ГоловіноюВ.В., ОСОБА_7 з однієї сторони, та ОСОБА_3 почалися розбіжності та сварки з приводу сумісного проживання в квартирі, що були спричинені обурливою поведінкою з боку ОСОБА_3 , яка виявлялася у скандалах, пошкодженні особистого майна, погрозах фізичною розправою.Проживання разом із відповідачем є нестерпним. Останній є безробітний, ніде не вчиться, веде антигромадський спосіб життя, приходить до квартири у стані, схожому на наркотичне оп`яніння, псує майно, часто влаштовує сварки, з приводу чого вони неодноразово зверталися до поліції. Повсюди розкидає недопалки, забирає продукти харчування , псує їх . У період відсутності їх вдома, запрошує до дому невідомих осіб. Жодним чином в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. Зазначає, що відповідач застосовував домашнє насильство до них, що негативно впливає наїх психологічний стан. Вони неодноразово зверталися до поліції з цього приводу, але ніякого впливу на його поведінку такі звернення не мали . Своєю поведінкою відповідач порушує право на спокійне життя, життя наших сусідів по домоволодінню, завдає нам моральних страждань та подає негативний приклад донечці та залякує її постійно.Тому для захисту своїх прав вимушені звернуться до суду з даним позовом про виселення відповідача ОСОБА_3 . Ухввалою суду від 01.05.2023 відкрито провадження у справ.

Ухвалою суду від 03.10.2023 закрито підготовче провадження.

Позивачі в судовому засіданні підтвердили доводи, викладені у заяві та просили позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, за недоведеністю обставин на які посилаються позивачі у позові. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , повідомили, що є сусідами ОСОБА_11 , у них в користуванні спільний двір. Їм відомо що на протязі тривалого часу у будинку АДРЕСА_3 , крім позивачів, мешкає ОСОБА_12 , який є сином колишнього чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_6 . Повідомили, що між ними постійно виникають непорозуміння, сварки, з приводу користування майном. ОСОБА_12 купив автомобіль, який ставить у дворі без погодження з сусідами, не реагує на зауваження., висловлюється нецензурною лайкою. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд ухвалює рішення про наступне. Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 2/3 частки домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_1 , та на підставі договору дарування 26/300 часток домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального кругу ШауловоюМ.О. зареєстрованого в реєстрі за № 938, укладеного 14 03.2023 р. між нею та рідним братом ОСОБА_1 . Також 1/3 частина домоволодіння належить ОСОБА_13 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_1 , виданого Третьою Дніпропетровською нотаріальною конторою 27.10.2010 р., зареєстровано в реєстрі за№ 4- -057 та зареєстрованого в КП «ДМБТІДОР» 16.11.2010 р. за реєстраційним номером: 31221967(а.с.12-17). Згідно довідки №1705 від 13.03.2023 про склад сім`ї або зареєстрованих осіб, за адресою АДРЕСА_3 зареєстровані : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 (а.с.18) Так судом встановлено і це не заперечується сторонами по справі, що відповідач ОСОБА_12 разом з батьком ОСОБА_6 вселилися в житло за адресою: АДРЕСА_3 ще 2005 році зі згоди власника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Пізніше у позивача ОСОБА_1 та батька відповідача ОСОБА_6 народилася ще одна дитина ОСОБА_5 2006 р/народження. Відповідач ОСОБА_3 не зареєстрований в даному житловому будинку, але з 2009 року постійно проживає. У 2021 році колишній цивільний чоловік позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 переїхав жити до іншого помешкання, однак його син, Відповідач по справі, злишився проживати в цьому будинку, разом з позивачами у сусідній кімнаті. Таким чином, ще у 2005 році між власниками та батьком відповідача- ОСОБА_6 було досягнуто усної домовленості про те, що останній разом з сином ОСОБА_14 , відповідачем по справі, вселяються в спірний житловий будинок, як член сімї користуються всіма його господарськими будівлями та спорудами. В той же час, сторони визнали, що будь якого письмового договору найму житла між ними не укладалося. Відповідно до чинного законодавства України право на користування жилим приміщенням регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 71, 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. В той же час, враховуючи, що відповідач вселилився в житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 зі згоди власників,ще у 2009 році, де, внаслідок досягнення усної домовленості між ними та власником, тривалий час безперешкодно використовував будинок для свого проживання, а тому, незважаючи на відсутність укладеного між ними письмового договору найму житлового приміщення, встановлені факти свідчать про існування між сторонами правовідносин, як між власником та наймачем, і що до вказаних правовідносин правильно застосовувати правові норми житлового законодавства, що регулюють порядок користування житлом наймачами такого житла. Встановлено, що на даний час, власник будинку не дає своєї згоди на подальше проживання відповідача у будинку, що зумовило пред`явлення до відповідачів негаторного позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом його виселення. Згідно із ч.1ст.4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК Українипередбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 15 ЦК Українивстановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п.3 ч 2ст.16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19). Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 648/448/19. Згідно із ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до положень ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення визначеніст. 116 ЖК України. За положеннями ч.1ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже, цивільно-правова відповідальність за ст.116 ЖК України настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, поліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним, опікуни, попечителі, піднаймачі та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому, необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. При вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо. За умовами норми ст.116 ЖК України, підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами, які врешті повинні бути безрезультатними, не є підставою для виселення. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6ст.81 ЦПК Українидоказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила. Частиною 1статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Згідно із ч.1ст.80 ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 1статті 89 ЦПК Українипередбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно долучених до матеріалів справи копій листів ВП №6 вбачається, що позивач ОСОБА_1 протягом жовтня та листопада 2022 року, зверталася з повідомленнями про вчинене кримінальне правопорушення до поліції, просила вжити необхідних заходів відносно ОСОБА_3 та отримала відповіді , що в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 ознак кримінального правопорушення, її звернення були розглянуті відповідно до ЗУ«Про звернення громадян», та в діях ОСОБА_3 вбачалися ознаки адміністративних правопорушень передбачених ч.Іст.173 та ч.І ст. 173-2 КУпАП та відносно останнього були складені протоколи про адміністративні правопорушення. Згідно отриманих з ЄДРСР копій постанов Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська вбачається що 25.01.2023,26.01.2023та 07.03.2023 відносно ОСОБА_3 було складено протоколи за ст..173 КУпАП , провадження за якими було закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення . Щодо надання належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач систематично порушує правила соціалістичного співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одному житловому приміщенні, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, то таких доказів позивачами суду не надано. Представлені позивачем звернення до органів поліції протягом жовтня листопада 2022 року на дії відповідача ОСОБА_3 та інформація з Відділу поліції №6 (а.с.27-29) не підтверджують систематичності порушення відповідачем ОСОБА_15 правил співжиття, а лише підтверджують факт наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 неприязних стосунків. Також , позивачами не представлено доказів здійснення щодо ОСОБА_3 заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу, вжитих на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. При цьому, наявність конфлікту між сторонами та неприязні стосунки між ними самі по собі не можуть тягнути за собою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За таких обставин, слід дійти висновку, що в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження систематична протиправна антигромадська поведінка відповідача щодо позивачів, псування та руйнування ними належного їй нерухомого майна, безпосередньої винності відповідача у створенні неможливих умов для проживання позивачів з ними в одному будинку, а також доказів про застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідача, а тому підстав для виселення відповідача із житлового будинку, що належить позивачам з підстав передбачених ст.116 ЖК України, у суду немає. Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. У підставу позову може входити як один, так і декілька юридичних фактів. Юридичні факти, покладені в підставу позову, свідчать про те, що між сторонами існують правовідносини і що внаслідок певних дій відповідача ці відносини стали спірними. Від характеру спірних правовідносин залежить правова кваліфікація спору. Підстава позову має важливе практичне значення. Правильне її встановлення визначає межі доказування, а також є гарантією прав відповідача на захист проти позову. З урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством засад (принципів) змагальності і диспозитивності при зверненні до суду позивачі самостійно обирають спосіб захисту порушеного права та обґрунтовують доказами. Таким чином, принцип диспозитивності відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України не дозволяє суду вийти за межі вимог, заявлених позивачем. Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказували, що відповідач систематично чинить їм перешкоди в користуванні своєю власністю, що є підставою для виселення згідно статті 116 ЖК УРСР. Даних про те, що позивач у цій справі зверталась до суду з письмовою заявою про зміну підстав позову, немає. Крім цього, суд враховує, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Крім того, у відповідача відсутнє інше житло, що не спростовано позивачем. Відповідно до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції має автоматичне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Кожному гарантується недоторканість житла (ст.30 Конституції України). Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкає особа. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50). У п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст.8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції. Таким чином, суд вважає, що виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення матиме наслідком порушення справедливого балансу, а отже, буде непропорційним, оскільки спірне домоволодіння є єдиним житлом ОСОБА_3 , і його виселення зі спірного будинку в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло, внаслідок чого відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Керуючись ст.ст.10-13, 76-81, 259, 263-265, 268, 354, 355, Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , (адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 );

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , (адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 );

Представник позивача адвокат Садиленко Олексій Леонідович (адреса місця знаходження: м. Дніпро, вул. Січових стрільців, буд. 11, оф. 5);

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ).Повний текст рішення буде складено 21.06.2024.

Суддя С.В. Чудопалова