КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/6181/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем Українии

29 травня 2024 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Філатової Тетяни Миколаївнина рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус», ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чайка Ірина Григорівна, про визнання недійсними договорів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати недійсним договір № 02-18-03/19-К-1 від 18.03.2019 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» і ОСОБА_2 про відступлення права вимоги;

- визнання недійсним договору № 03-18-03/19-І-1 від 18.03.2019 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» і ОСОБА_2 про відступлення права вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І.Г., зареєстрованого за № 316;

- визнання недійсним договору № 04-18-03/19-К-2 від 18.03.2019 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» і ОСОБА_2 про відступлення права вимоги;

- визнання недійсним договору № 05-18-03/19-І-2 від 18.03.2019 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» і ОСОБА_2 про відступлення права вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І.Г., зареєстрованого за № 317.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 18.04.2006 року між нею і Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - Банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № CNL-В00055/2006. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між позивачем та АКБ «Райффайзенбанк Україна» 20.04.2006 року було укладено договір іпотеки № PCL-002/553/2006, за умовами якого в заставу Банку було передане належне позивачу нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Для збільшення кредитної лінії, за ініціативою Банку 27.11.2007 року між позивачем і Акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML-В00/107/2007.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки № PML-В00/107/2007, відповідно до умов якого в заставу Банку ОСОБА_1 було передано нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15.11.2013 року у справі № 757/9754/13 за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості стягнуто з останньої на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № CNL-В00055/2006 від 18.04.2006 року в розмірі 430 737, 04 долари США та судовий збір 3 441,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.06.2013 року у справі № 2-2340/12 за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості стягнуто з останньої на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № PML-В00/107/2007 від 27.11.2007 року у розмірі 279 021,57 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.03.2012 року становить 2 228 740,60 грн, пеню та штрафні санкції в розмірі 9571,90 грн, а також судові витрати.

15.03.2019 р. між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» було укладено договори №№ 313, 314 про відступлення прав вимоги, за якими ЗАТ «ОТП Банк» передав свої права за вищевказаними кредитним договором і договором іпотеки до ТОВ «ФК «Інвест Хаус».

18.03.2019 року між ТОВ «ФК «Інвест Хаус» та ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 02-18-03/19-К-1 за Кредитним договором № PML-В00/107/2007 від 27.11.2007 року та Договір про відступлення прав вимоги № 04-18-03/19-К-2 за Кредитним договором № CNL-В00055/2006 від 18.04.2006 року, за якими ТОВ «ФК «Інвест Хаус» передала ОСОБА_2 права вимоги за основним зобов`язанням та Договори про відступлення прав вимоги № 03-18-03/19-І-1 та № 05-18-03/19-І-2 від 18.03.2019 року, за забезпечувальним зобов`язанням.

Внаслідок укладених договорів про відступлення прав вимоги було змінено іпотекодержателя двох квартир, які належали на праві власності позивачу, про що була внесена відповідна інформація в Державний реєстр.

Позивач вважає, що договори про відступлення прав вимоги № 02-18-03/19-К-1, № 04-18-03/19-К-2, № 03-18-03/19-І-1 та № 05-18-03/19-І-2 від 18.03.2019 року укладені з порушенням частини 3 статті 512, статті 1054, частини 3 статті 1079, частини 2 статті 108 ЦК України та мають бути визнані недійсними.

Рішенням рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулась її представник - адвокат Філатова Т.М., яка, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою правову позицію великої палати Верховного Суду, викладену у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, згідно якої для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор - банк або інша фінансова установа.

До того ж, у постанові від 10.11.2020 року у справі № 638/22396/14-ц, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глава, яка регулює відносини з факторингу (частина друга статті 1083 ЦК України). Іншими словами, наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою.

Отже, договори відступлення прав вимоги, укладені 15.03.2019 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Інвест Хаус», на підставі яких в подальшому були укладені оспорювані договори відступлення прав вимоги, за своєю суттю є договорами факторингу, про що і наголошувала ОСОБА_1 , як в позові, так і у відповіді на відзив ОСОБА_2 .

Відтак, і наступне відступлення права грошової вимоги мало відбуватись шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення прав вимоги з фізичною особою.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів представника позивача, посилаючись на їх безпідставність. Вказує, що свою правову позицію позивач обґрунтовує тим, що оспорювані договори відповідають ознакам факторингу, що є фінансовою операцією, а фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами. Які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. З наведеними доводами відповідач ОСОБА_2 , не погоджується, оскільки оспорювані договори не містять ознаки договорів факторингу. Крім того, вказує, що позивачем не наведено обставин, які підтверджують наявність порушеного права позивача у зв`язку із укладенням оспорюваних договорів.

Інших відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції в строк, визначений судом, не надійшло.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Філатова Т.М. підтримала апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Карапетян А.Р. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача ТОВ «Інвест Хаус», а також третя особа - приватний нотаріус КМНО Чайка І.Г. у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до положень процесуального законодавства.

Керуючись положеннями частини другої статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутності осіб, що не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів відновленого судового провадження у даній справі вбачається, що 18.04.2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено Кредитний договір №CNL-B00/055/2006 від 18.04.2006 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за казаним кредитним договором, між позивачем та АКБ «Райффайзенбанк Україна» 20.04.2006 року було укладено Договір іпотеки № PCL-002/553/2006. Відповідно до умов цього договору, в заставу банку позивачем було передано нерухоме майно, яке належало позивачу на праві приватної власності - квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 .

Для збільшення кредитної лінії за ініціативою Банку, 27.11.2007 року між позивачем та ПАТ «ОТП БАНК» було укладено Кредитний договір №ML-B00/107/2007. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, між позивачем та ПАТ «ОТП БАНК» 27.11.2007 року було укладено Договір іпотеки № PML-B00/107/2007 . Відповідно до умов цього Іпотечного договору в заставу банку ОСОБА_3 було передано нерухоме майно, яке належало Позивачу на праві приватної власності, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15.11.2013 року у справі 7757/9754/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № CNL-B00/055/2006 від 18.04.2006 року у розмірі - 430 737,04 доларів США та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.06.2013 року у справі №2-2340/12 позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-B00/107/2007 від 27.11.2007 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість у розмірі 279 021,57 дол. США, що за курсом НБУ станом на 26.03.2012 року становить 2 228 740,60 грн, пеню та штрафні санкції в розмірі 9 571,90 грн, а також судові витрати.

15.03.2019 року АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Хаус» уклали Договір про відступлення права вимоги, за умовами якого Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор набуває право вимоги у повному обсязі, належне Первісному кредитору за Кредитним договором, укладеним між Первісним кредитором та ОСОБА_1 № CNL-B00|055|2006 від 18 квітня 2006 року.

15.03.2019 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Хаус» укладено Договір про відступлення права вимоги, за умовами якого Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор набуває право вимоги у повному обсязі, належне Первісному кредитору за Кредитним договором, укладеним між Первісним кредитором та ОСОБА_1 № CNL-B00|107|2007 від 27 листопада 2007 року.

Встановлено також, що 18.03.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» (Первісний кредитор) і ОСОБА_2 (Новий кредитор) було укладено договір № 02-18-03/19-К-1 про відступлення права вимоги, за умовами якого Первісний кредитор відступив у повному обсязі, а Новий кредитор набув право вимоги у повному обсязі, належне Первісному кредиторові за кредитним договором, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 № ML-В00/107/2007 від 27.11.2007 р (Кредитний договір) в розмірі 471 298,62 доларів США, що складається з: суми кредиту в розмірі 249 724,87 долари США, процентів в розмірі 221 573,75 долари США (пункт 1.1. договору); Первісний кредитор відступив Новому кредитору права вимоги, передбачені у пункті 1.1. даного договору на підставі договору комісії № 01-14-03/19 від 14.03.2019 р., що укладено між сторонами (пункт 1.4. договору); Первісний кредитор передав та відступив Новому кредитору сукупність прав, належних Первісному кредитору за Кредитним договором (пункт 2.1. договору); за цим договором Новому кредитору переходять всі права Первісного кредитора як сторони за Кредитним договором в обсягах та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором, та відповідно до норм чинного законодавства України (пункт 2.2. договору).

18.03.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» (Первісний кредитор) і ОСОБА_2 (Новий кредитор) було укладено договір № 03-18-03/19-І-1 про відступлення права вимоги, за умовами якого у зв`язку з укладення сторонами договору № 02-18-03/19-К-1 від 18.03.2019 р. про відступлення права вимоги за кредитним договором № ML-В00/107/2007 від 27.11.2007 р (Кредитний договір), укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , що забезпечений іпотекою згідно з договором іпотеки № PML-В00/107/2007 від 27.11.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3004у (Договір забезпечення), укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , а також на підставі укладеного між сторонами договору комісії № 01-14-03/19 від 14.03.2019 р., Первісний кредитор передав та відступив Новому кредитору, а Новий кредитор одержав сукупність прав вимоги, належних Первісному кредитору за Договором забезпечення.

Сторони домовились, що зміна сторони, яка іменується Іпотекодержатель, у зобов`язаннях, що виникли на підставі Договору забезпечення, вважається такою, що відбулась, а права вимоги за Договором забезпечення вважаються відступленими Новому кредитору з моменту набрання чинності цим договором (пункт 1.1. договору); за цим договором Новому кредитору переходять всі права Первісного кредитора, як сторони, що іменується Іпотекодержатель, за Договором забезпечення в обсягах та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором та відповідно до норм чинного законодавства (пункт 2.1. договору); договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І.Г., зареєстрований за № 316.

18.03.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» (Первісний кредитор) і ОСОБА_2 (Новий кредитор) було укладено договір № 04-18-03/19-К-2 про відступлення права вимоги, за умовами якого Первісний кредитор відступив у повному обсязі, а Новий кредитор набув право вимоги у повному обсязі, належне Первісному кредиторові за кредитним договором, укладеним між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 № CNL-В00/055/2006 від 18.04.2006 р (Кредитний договір) в розмірі 661 826,97 доларів США, що складається з: суми кредиту в розмірі 344 054,47 долари США, процентів в розмірі 317 772,50 долари США (пункт 1.1. договору); Первісний кредитор відступив Новому кредитору права вимоги, передбачені у пункті 1.1. даного договору на підставі договору комісії № 01-14-03/19 від 14.03.2019 р., що укладено між сторонами (пункт 1.4. договору); Первісний кредитор передав та відступив Новому кредитору сукупність прав, належних Первісному кредитору за Кредитним договором (пункт 2.1. договору); за цим договором Новому кредитору переходять всі права Первісного кредитора як сторони за Кредитним договором в обсягах та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором, та відповідно до норм чинного законодавства України (пункт 2.2. договору).

18.03.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» (Первісний кредитор) і ОСОБА_2 (Новий кредитор) було укладено договір № 05-18-03/19-І-2 про відступлення права вимоги, за умовами якого у зв`язку з укладення сторонами договору № 04-18-03/19-К-2 від 18.03.2019 р. про відступлення права вимоги за кредитним договором № CNL-В00/055/2006 від 27.11.2007 р (Кредитний договір), укладеним між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 , що забезпечений іпотекою згідно з договором іпотеки № PСL-002/553/2006 від 20.04.2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2980 (Договір забезпечення), укладеним між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 , та переходом до Нового кредитора прав Первісного кредитора за Кредитним договором, а також на підставі укладеного між сторонами договору комісії № 01-14-03/19 від 14.03.2019 р., Первісний кредитор передав та відступив Новому кредитору, а Новий кредитор одержав сукупність прав вимоги, належних Первісному кредитору за Договором забезпечення. Сторони домовились, що зміна сторони, яка іменується Іпотекодержатель, у зобов`язаннях, що виникли на підставі Договору забезпечення, вважається такою, що відбулась, а права вимоги за Договором забезпечення вважаються відступленими Новому кредитору з моменту набрання чинності цим договором (пункт 1.1. договору); за цим договором Новому кредитору переходять всі права Первісного кредитора, як сторони, що іменується Іпотекодержатель, за Договором забезпечення в обсягах та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором та відповідно до норм чинного законодавства (пункт 2.1. договору); договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І.Г., зареєстрований за № 317.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» та ОСОБА_2 під час укладення договорів про відступлення права вимоги дотримались вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами, а доводи позивача про визнання вказаних правочинів недійсними, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).)

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).)

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).)

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).)

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).)

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18).)

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина друга статті 548 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) вказано, що:

«47. Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

48. Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

49. З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

50. Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.

51. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

52. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак

57. Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) зазначено, що

«6.26. Велика Палата Верховного Суду вкотре наголошує на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.

6.27. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

6.28. У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також висловилась, щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) зазначено, що:

«8.4. У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), від висновку в якій має намір відступити колегія суддів Касаційного цивільного суду, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

8.5. У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників. Отже, частково відступ від висновку, викладеного у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), уже відбувся.

8.6. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного цивільного суду наголосила, що, на її думку, є підстава для відступу від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) та від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) шляхом його конкретизації та вказати, що:

«в імперативній нормі приватного права відсутня заборона на відступлення (купівлю-продаж, міну, дарування майнових прав) права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, будь-якій особі;

внаслідок відступлення права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, не відбувається будь-якого порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу боржника, що є необхідним для застосування конструкції оспорювання правочину».

8.7. Однак Велика Палата Верховного Суду, враховуючи, зокрема, інтереси боржників у можливості повернути кредитний борг тій особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним у ньому вимогам, не вважає таке твердження колегії суддів Касаційного цивільного суду достатньо обґрунтованим та таким, що дозволяє повністю відступити від попередніх висновків Великої Палати Верховного Суду та сталої практики судів із цього питання.

8.8. Отже, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду, від яких просила відступити колегія суддів Касаційного цивільного суду».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) зазначено, що:

«9.3. Як вже зазначалося, внаслідок послідовного укладення договорів відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1, це право перейшло від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4.

9.4. Отже, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

9.5. Оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, то ТОВ «ФК «Інвестстандарт» не могло відступити права вимоги на користь ОСОБА_4.

9.6. Наведеного суди попередніх інстанцій не врахували та дійшли помилкового висновку про правомірність укладеного між ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та ОСОБА_4 договору відступлення права вимоги за кредитним договором.

9.7. Ураховуючи те, що відступлення прав за іпотечним договором могло бути вчинене лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором), а, як зазначено вище, таке відступлення на користь ОСОБА_4 було неможливим, тому й відступати право за договором іпотеки ТОВ «ФК «Інвестстандарт» не мало права».

У справі, що переглядається :встановлено, що АКБ «Райффайзен Банк», правонаступником якого став ПАТ «ОТП Банк», не перебував в процедурі ліквідації, уступив право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Хаус», яке відступило право вимоги та право іпотеки фізичній особі - ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції не взяв до уваги, що відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою та має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

За таких обставин, оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, то ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Хаус» не могло відступити права вимоги на користь ОСОБА_2 .

Наведеного суд першої інстанції не врахував та зробив помилковий висновок про відсутність підстав недійсності укладених між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Хаус» та ОСОБА_2 договорів відступлення права вимоги за кредитним договором. З урахуванням того, що відступлення на користь ОСОБА_2 права вимоги за кредитним договором було неможливим, тому й відступати право іпотеки за договором іпотеки між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Хаус» не мало права. Як наслідок суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду першої інстанції з позовом сплачено судовий збір у розмірі 3632,00 грн, а за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 5448,00 грн, що разом становить 9080,00 грн, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частинах.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Філатової Тетяни Миколаївни задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус», ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чайка Ірина Григорівна, про визнання недійсними договорів - задовольнити.

Визнати недійсними укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» і ОСОБА_2 18 березня 2019 року:

- договір про відступлення прав вимоги № 02-18-03/19-К-1;

- договір про відступлення прав вимоги № 03-18-03/19-І-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І.Г., зареєстрований за № 316;

- договір про відступлення прав вимоги № 04-18-03/19-К-2;

- договір про відступлення прав вимоги № 05-18-03/19-І-2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І.Г., зареєстрований за № 317.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» (, 03035, м. Київ, вул. Солом'яньска, 2) і ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) судові витрати в загальному розмірі 9080,00 гривень, тобто по 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) гривень 00 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.