КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3883/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Фролової І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування квартирою, зняття з реєстрації місця проживання та виселення, -

встановив:

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про позбавлення права користування квартирою, зняття з реєстрації місця проживання та виселення.

Вимоги мотивує тим, що позивач є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Зазначає, що квартира була подарована позивачу 05 квітня 2016 року його батьком ОСОБА_3 . Із договору дарування убачається, що квартира належала дарувальнику на підставі відповідного договору купівлі-продажу квартири, а мати позивача ОСОБА_1 була лише представником батька позивача під час дарування останнім квартири позивачу.

Відповідачка, як представниця дарувальника ОСОБА_4 , засвідчила, зокрема, що договір дарування вчинений за її згодою як колишньої дружини дарувальника ОСОБА_3 , про що відповідачкою подана відповідна заява.

Вказує, що квартира є єдиним належним позивачу нерухомим майном та є його єдиним житлом. У двокімнатній квартирі позивача зареєстрована та одноосібно проживає відповідачка.

Позивач також зареєстрований у квартирі, проте більше трьох років не проживає і не може проживати через систематичні конфлікти та непорозуміння, що мають місце між сторонами.

Звертає увагу, що відповідачка має власне житло, а саме 1/3 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Вказує, що відмова відповідачки зняти зареєстроване місце проживання з квартири позивача та виселитись з його квартири істотно порушують права та законні інтереси позивача.

Відповідачка не тільки перешкоджає позивачу у користуванні та розпорядженні ним своєю власністю (квартирою), а й за час одноосібного проживання у квартирі істотно пошкодила її та зіпсувала.

Мотивуючи наведеним, просить суд позбавити ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Зняти ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселенням ОСОБА_1 з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 2023 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Знято ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 . Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права користування та розпорядження належною йому квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 із вказаної квартири. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 984,00 гривень.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

На час укладення Договору дарування спірна квартира належала відповідачці і її колишньому чоловікові на праві спільної сумісної власності, тому у Договорі дарування від 05 квітня 2016 року зазначено, що Договір дарування вчинений за згодою відповідачки, про що подана відповідна заява, засвідчена нотаріусом (пункт 12 Договору дарування). Вказує, що без такої згоди неможливо укласти Договір дарування. Крім цього, на час укладення Договору дарування із позивачем були доброзичливі відносин, а тому була усна домовленість про те, що відповідачка може постійно проживати в цій квартирі, без обмеження у часі, тому позивач не може ставити питання про виселення відповідачки з квартири.

Посилається на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що за Договором дарування квартири від 05 квітня 2016 року відповідачка була лише представником батька позивача ОСОБА_3 . Вказує, що спірна квартира придбана відповідачкою та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 у грудні 1996 року, під час зареєстрованого шлюбу, а договір купівлі-продажу квартири оформлено на чоловіка ОСОБА_3 .

Шлюб укладено 01 червня 1990 року у відділі РАГС ІНФОРМАЦІЯ_1 , а розірваний 15 листопада 2001 року у відділі РАЦС Печерського районного управління юстиції в м. Києві.

Зазначає, що не чинила перешкоди позивачу у розпорядженні, володінні та користуванні квартирою. Сам по собі факт реєстрації місця проживання рідної матері у квартирі власника квартири не може бути перешкодою у здійсненні права власності на квартиру, тим більше, що на час укладення Договору дарування квартири місце проживання скаржниці зареєстроване в цій квартирі і позивач погодився отримати в дар квартиру та погодився на те, що відповідачка буде проживати в цій квартирі постійно.

Вказує, що суд в рішенні посилається на не існуючий Житловий кодекс Української РСР, ЖК УРСР, оскільки на час ухвалення рішення суду в Україні діє Житловий кодекс України.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах №296/1389/21 від 01 березня 2023 року, №711/4431/17, №723/983/22 від 10 травня 2023 року.

Вказує, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням статті 47 Конституції України, статті 405 ЦК України, статті 9, 116, 150, 156, 157 Житлового кодексу України, судової практики Європейського Суду з прав людини, судової практики Верховного Суду.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

05 грудня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив адвоката Фєтісова Є.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 , на апеляційну скаргу.

Вказує, що доводи апеляційної скарги є необґрунтовані та безпідставні. В цілому відзив на апеляційну скаргу дублює позовну заяву.

Вказує, що квартира подарована позивачу більше ніж через 14 років після розірвання шлюбу між батьками позивача. Тобто, якщо квартира й була спільним сумісним майном батьків позивача, то в силу статей 20, 72 СК України, статті 257 ЦК України відповідачка пропустила строк позовної давності для визнання її права власності на частку у спільному сумісному майні і будь-які маніпулювання є не тільки безпідставними та необґрунтованими, а й не стосується предмету доказування у цій справі.

Зазначає, що відзив відповідачки подано із пропуском установленого судом строку, відтак такий не мав прийматися судом першої інстанції до уваги.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Омельчук М.А. доводи апеляційної скарги підтримали, просили суд її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Фєтісов Є.П. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, судове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі та їх представників, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції вказав, що позивач є власником квартири, що підтверджується Договором дарування та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; між сторонами не досягнуто згоди щодо користування спірною квартирою; факт реєстрації відповідачки порушує права позивача, як власника квартири; позивач не бажає, щоб відповідачка була зареєстрована в його власності, відтак суд зробив висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Установлено, що на підставі договору дарування квартири від 05 квітня 2016 року позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується даними інформаційної довідки №277309347 від 29 вересня 2021 року та даними договору дарування від 05 квітня 2016 року (том 1 а.с. 14-17).

Відповідно до листа Шевченківської районної в місті Києві Державної адміністрації №1-200 від 31 січня 2022 року у квартирі АДРЕСА_1 з 24 липня 1997 року зареєстровано дві особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (том 1 а.с.18).

Відповідно до даних інформаційної довідки №277318946 від 29 вересня 2021 року ОСОБА_1 є власницею 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 20).

19 липня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов`язались у встановлений строк укласти договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості. Об`єкт нерухомості, який буде продаватись за основним договором, має наступні характеристики: функціональне призначення - житлова нерухомість, 2 - кімнатна, загальна площа 60,4, жила площа 37,3, площа кухні 9,2 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Сторони зобов`язались по 19 серпня 2021 року включно підписати та нотаріально посвідчити основний договір (том 1 а.с. 21-22).

19 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду №1 про розірвання попереднього договору від 19 липня 2021 року. Згідно пункту 2 додаткової угоди сторони домовились розірвати попередній договорів від 19 липня 2021 року, укладений сторонами, з моменту підписання сторонами цієї угоди (том 1 а.с.25).

06 жовтня 2021 року та 09 листопада 2021 року адвокат Фєтісов Є.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 , на адресу ОСОБА_1 з метою досудового врегулювання спору направлено претензію, у якій запропоновано відповідачці зняти реєстрацію свого місця проживання з квартири АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 . Виселитись із вказаної квартири до дня продажу ОСОБА_2 квартири, звільнивши квартиру від особистих речей. Передати ОСОБА_2 комплект ключів від вхідних дверей до вказаної квартири, а також всі наявні оригінали квитанцій про сплату комунальних та інших платежів по квартирі за весь період проживання (том 1 а.с. 26-38). 15 листопада 2021 року ОСОБА_1 отримано претензію від 09 листопада 2021 року, що підтверджується даними зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення (том 1 а.с. 37).

Представником ОСОБА_1 - адвокатом Косюком І.В. надано відповідь на пропозицію про досудове врегулювання спору, відповідно до якої вказано, що ОСОБА_1 погоджується вчинити всі дії за умови укладення окремого договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо фінансової компенсації в розмірі 25 000,00 доларів США із зазначенням умов, строків та порядку виплати компенсації (том 1 а.с. 38).

Адвокатом Фетісовим Є.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 , направлено відповідь ОСОБА_1 у якій вказав, що відповідачка може розраховувати на фінансову допомогу лише за умови продажу ОСОБА_2 квартири за ринковою ціною (том 1 а.с. 39-42).

Відповідно до даних висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи №07/02/22 від 07 лютого 2022 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом і в цінах на час проведення дослідження з урахуванням її технічного стану складає 2 868 000,00 гривень (том 1 а.с.43-63).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вказує про таке.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

При вирішенні спору суд першої інстанції зробив висновок, що позивач є власником квартири, а факт реєстрації відповідачки порушує права позивача, як власника квартири.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними та відповідають нормам матеріального права та завданню цивільного судочинства.

Посилання скаржниці на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах №296/1389/21 від 01 березня 2023 року, №711/4431/17, №723/983/22 від 10 травня 2023 року колегія суддів відхиляє, оскільки такі зроблено у справах із іншими установленими обставинами.

Зокрема у справі №723/983/22 під час розгляду справи судами установлено, що відповідачі не мають у власності іншого житла.

Разом з цим, під час розгляду цієї справи установлено, що відповідачці у справі належить 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

Висновки суду першої інстанції в частині визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням у цьому випадку не становить порушення статті 8 Конвенції, оскільки переслідує законну мету і є необхідним з метою захисту прав ОСОБА_2 як власника майна.

При цьому, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення правильно врахував, що відповідачці на праві власності належить 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , що підтвердила відповідачка під час апеляційного перегляду, відтак таке рішення не буде наслідком позбавлення відповідачки житла.

Доводи відповідачки в тій частині, що спірна квартира була спільним майном подружжя, відхиляються колегією суддів, оскільки договір дарування у встановленому законом порядку недійсним не визнано, відтак в силу статті 204 ЦК України дії презумпція правомірності правочину.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції в судовому рішенні застосовано посилання на ЖК УРСР відхиляються апеляційним судом, оскільки вказане само по собі не впливає на висновки суду.

Разом з цим, щодо задоволення позовної вимог про зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та перебування осіб, які знімають з реєстрації місця проживання особи на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою.

Отже рішення суду щодо права користування житловим приміщенням (визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням) є самостійною правовою підставою для зняття особи з реєстрації.

Крім того, суд не є тим органом, який знімає осіб з реєстраційного обліку.

За таких обставин вимога про зняття відповідачки з реєстрації не підлягає розгляду судом.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 3 листопада 2021 року у справі № 727/11132/14-ц (провадження № 61-2645св21).

Суд першої інстанції на викладене увагу не звернув, внаслідок чого помилкового задовольнив вимогу позивача про зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

За установлених обставин, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги про зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 слід скасувати, та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині оскаржуване рішення ухвалене з дотримання вимог матеріального і процесуального права, відтак підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 24 червня 2024 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова