КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 361/6690/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9813/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Петришин Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2024 року,

встановив:

у серпні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 6-4 від 21 лютого 2021 року в розмірі 28 686,50 гривень, з яких: 5 000 гривень - заборгованість за кредитом, 2 686, 50 гривень - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. кредитного договору за ставкою 1,99 % за кожен день користування кредитом за період з 21 лютого 2021 року по 13 березня 2021 року, 21 000 гривень - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору за ставкою 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день прострочення за період з 21 березня 2021 року по 18 липня 2021 року; судові витрати у розмірі 2 684 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 9 000 гривень.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2024 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» заборгованість в розмірі 28 686,50 гривень, судовий збір у розмірі 2 684 гривні та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Ріальто» - Руденко К.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення першої інстанції - без змін.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник ТОВ «ФК «Ріальто» - Руденко К.В. вказував, що 21 лютого 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та відповідачем було укладено договір № 6-4, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» надав відповідачу кредит у сумі 5 000 гривень строком на 20 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «Універсал Банк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожен день користування та 3,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. Вказує, що кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_2 або ІНФОРМАЦІЯ_1 та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з яким вона ознайомилась перед підписанням кредитного договору та отриманням кредиту.

Сума кредиту по укладеному кредитному договору перерахувалася на платіжну карту відповідача, яка була верифікована шляхом блокування певної суми коштів. Сума блокування грошових коштів на платіжній карті № НОМЕР_1 відома тільки відповідачу, оскільки на номер телефону, який вона вказала, направляється смс-повідомлення з сумою блокування та розмір суми блокування відповідач має вказати у відповідному полі особистого кабінету. Зазначення суми блокування на платіжній карті підтверджує, що саме відповідач підтверджує верифікацію платіжної карти. Вказаний номер телефону відповідача співпадає з даними Українського бюро кредитних історій.

Зазначав, що одноразовий ідентифікатор 185875 направлявся відповідачу 21 лютого 2021 року о 17:26:17 год. шляхом надсилання повідомлення на мобільний номер НОМЕР_2 , який вказувався при реєстрації. Кредитний договір був підписаний 21 лютого 2021 року о 17:26:37 год. шляхом введення одноразового ідентифікатора 185875 в особистому кабінеті на веб-сайті в мережі інтернет ІНФОРМАЦІЯ_2 або ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказував, що позивачем було перераховано кредитні кошти на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 , емітовану АТ «Універсал Банк», що підтверджується чеком. Крім того, відповідачем пролонговано кредитний договір шляхом сплати комісії у розмірі 250 гривень, що підтверджується чеком, відповідно до п.п. 2.3.4. Кредитного договору та відповідно до Правил. Проте, відповідач, в порушення умов кредитного договору, взяті на себе зобов`язання не виконала. Таким чином, станом на 08 серпня 2023 року заборгованість відповідача становить 28 686,50 гривень, що складається з: 5 000 гривень - заборгованість за кредитом; 2 686,50 гривень - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. кредитного договору за ставкою 1,99 % за кожен день користування кредитом за період з 21 лютого 2021 року по 13 березня 2021 року; 21 000 гривень - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору за ставкою 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день прострочення за період з 21 березня 2021 року по 18 липня 2021 року.

Представник позивача також зазначав, що 17 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ТОВ «ФК Ріальто» укладено Договір відступлення права вимоги № 17/06/2021-Р/М-3 від 17 червня 2021 року, відповідно до умов якого право вимоги за Договором № 6-4 від 21 лютого 2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Ріальто».

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2024 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» заборгованість за договором № 6-4 від 21 лютого 2021 року у розмірі 28 686,50 гривень; судовий збір у розмірі 2 684 гривні та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 21 лютого 2021 року, укладеним між останньою та банком, у повному обсязі не виконано, та відповідач має заборгованість у розмірі 28 686,50 гривень. Однак, в повному обсязі з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що позивачем не було надано до суду доказів на підтвердження сплати первісному кредитору грошових коштів за передачу права вимоги, що свідчить про недоведеність наявності у позивача права на звернення до суду з даним позовом. Такі доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи.

При зверненні до суду з позовом позивачем на підтвердження переходу до нього права вимоги від первісного кредитора ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» було надано копії Договору про відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-3 від 17 червня 2021 року, витягу з Акту приймання-передачі прав №1 від 17 червня 2021 року до Договору про відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-3 від 17 червня 2021 року щодо заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №9-4 від 21 лютого 2021 року, а також платіжних доручені від 29 липня 2021 року та 17 серпня 2021 року про перерахування коштів за договором про відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-3 від 17 червня 2021 року (а.с.66-73).

За таких обставин підстави вважати, що позивач не набув право вимоги до відповідача за кредитним договором, укладеним нею з ТОВ «ФК «Фінанс Інновація», відсутні.

Також відповідач в апеляційній скарзі вказувала, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження укладення нею кредитного договору з первісним кредитором, що свідчить про відсутність права вимоги у позивача до неї.

Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21 лютого 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 було укладено договір № 6-4.

Відповідно до умов пункту 1.1 укладеного договору Товариство надає позичальникові грошові кошти в розмірі 5 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом не пізніше строку, визначеного в пункті 1.3. договору, кредит надається не на споживчі цілі.

Пунктом 1.3. договору визначено, що строк надання кредиту становить 20 днів, але в будь-якому випадку строк користування грошовими коштами, наданими у кредит не може становити менше 3 (трьох) календарних днів. Строк надання кредиту може бути продовжений в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу Інтернет ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» (далі - Правила), які розміщені на сайті monetka.ua (п. 1.4 вказаного договору).

Відповідно пункту 2.4.1. договору позичальник зобов`язаний у встановлений договором строк повернути кредит та сплатити проценти за його користування.

У пункті 1.2. договору сторони погодили наступну процентну ставку за користування кредитом - 1,99 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку, визначеного пунктом 1.3. договору.

Відповідно до пункту 3.3. укладеного кредитного договору, у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених пунктом 1.3 договору, позичальник сплачує товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою - 3,5% від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожний день користування (річна процентна ставка становить 1 277,50 %) кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3 цього договору.

Кредитний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

На підтвердження укладення договору № 6-4 від 21 лютого 2021 року позивачем надано хронологію дій щодо укладення кредитного договору (а.с. 30), з якої вбачається, що 21 лютого 2021 року о 17:16:37 год позичальник ввів дані по заяві на кредит; 21 лютого 2021 року о 17:16:37 год автоматичні перевірки по заяві; 21 лютого 2021 року о 17:16:37 год перевірка позичальника за даними БКІ; 21 лютого 2021 року о 17:16:37 год скорингова оцінка позичальника; 21 лютого 2021 року о 17:26:17 год створено пропозицію про укладення кредитного договору (оферти) в особистому кабінеті позичальника; 21 лютого 2021 року о 17:26:17 год позичальнику відправлено SMS повідомлення про погодження кредиту з ідентифікатором (кодом) для підписання акцепту та укладення договору; 21 лютого 2021 року о 17:26:37 год позичальником підписано одноразовим ідентифікатором та відправлено товариству електронне повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (акцепт); 21 лютого 2021 року о 17:26:37 год друкована форма укладеного кредитного договору надіслана позичальнику в особистий кабінет для завантаження; 21 лютого 2021 року о 17:26:47 год кредитні кошти перераховано на картку позичальника.

В Анкеті-заяві на кредит № 760565 від 21 лютого 2021 року на сайті ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначено суму кредиту 5 000 гривень строком на 20 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 990 гривень нараховуються за ставкою 1,99 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, річна процента ставка 726,35 %, проценти за прострочення грошового зобов`язання 3,5 % за кожен день неповернення кредиту, річна процентна ставка 1 277,5 %, зазначено номер мобільного телефону: НОМЕР_2 , паспортні данні, адреса реєстрації позичальника: АДРЕСА_1 , платіжна картка позичальника, на яку має бути перерахована сума кредиту: № НОМЕР_1, банк, що випустив картку: АТ «Універсал Банк».

За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та / або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач підписала електронний договір шляхом використання (введення) одноразового ідентифікатору а тому колегія суддів вважає, що укладення договору № 6-4 від 21 лютого 2021 року узгоджується із ст.ст. 6, 627 ЦК України та ст.ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчила свою згоду з ним та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

З квитанції № 377820561 від 21 лютого 2021 року вбачається, що ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» перерахувало на картковий рахунок ОСОБА_1 (на картку отримувача № НОМЕР_3 ) грошові кошти у розмірі 5 000 гривень. У графі «призначення» вказано «перерахування коштів за договором 6-4 від 21 лютого 2021 року на умовах фінансового кредиту» (а.с. 27).

Також позивачем долучено до позовної заяви розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що станом на 08 серпня 2023 року сума заборгованості ОСОБА_1 за договором № 6-4 від 21 лютого 2021 року становить 28 686,50 гривень, в тому числі 5 000 гривеньпрострочена заборгованість за сумою кредиту, 2 686,50 гривень прострочена заборгованість по несплаченим процентам, 21 000 гривень заборгованість по несплаченим процентам за неправомірне користування грошовими коштами, згідно п. 3.3. договору (а.с. 29).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено підписання договору відповідачем є безпідставним та спростовується матеріалами справи.

Так, у Договорі №6-4 від 321 лютого 2021 року вказані дані позичальника: ОСОБА_1 , ID-карта № НОМЕР_4 , виданий 20 березня 2018 року, РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , номер телефону НОМЕР_2 , одноразовий ідентифікатор електронного підпису 185875.

Доказів на спростування відповідності анкетних даних ОСОБА_1 в зазначеному договорі матеріали справи не містять.

Таким чином, вказаний договір підписано електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора.

Доказів про те, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, ідентифікаційний номер, реквізити банківської картки на яку первісними кредиторами здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариством для укладення кредитних договорів від її імені, ОСОБА_1 до суду не надано. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідач не зверталась, як і не оскаржувала правомірність (дійсність) укладеного договору.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що саме відповідач має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і вона не була позбавлена можливості надати суду виписку зі свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору у відповідну дату. Доказів про те, що ОСОБА_1 не має рахунку в АТ «Універсал Банк» до суду також не надано.

У пункті 1.2. вищевказаного Договору сторони погодили наступну процентну ставку за користування кредитом - 1,99 % від суми кредиту за кожний день (річна процентна ставка становить 726,35 %) користування кредитом у межах строку, визначеного пунктом 1.3. договору.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Розрахунок загальної суми заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору станом на 08 серпня 2023 року наданий суду (а.с. 29).

Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом відповідачем суду не надано. Зокрема, не надано інший розрахунок, який би спростовував нарахування позивача.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором та наявності підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення із боржника ОСОБА_1 на користь кредитора 5 000 гривеньпростроченої заборгованості за сумою кредиту та 2 686,50 гривень заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. кредитного договору за ставкою 1,99 % за кожен день користування кредитом за період з 21 лютого 2021 року по 13 березня 2021 року.

Також у своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що позивачем безпідставно було нараховано відповідачу відсотки за користування кредитними коштами поза межами строку дії кредитного договору.

Позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, заявив про стягнення з відповідача ОСОБА_1 21 000 гривень заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 21 березня 2021 року по 18 липня 2021 року.

Висновок суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні, який погодився із доводами позивача та стягнув 21 000 гривень, колегія суддів вважає помилковим, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3.3. Договору від 21 лютого 2021 року, у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених пунктом 1.3. договору (з урахуванням пролонгації строку дії договору), позичальник сплачує товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою - 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожний день користування (річна процентна ставка становить 1 277.50 %) кредитом понад строк, зазначений у п. 1.3. цього договору.

За пунктом 3.5 цього Договору нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом (крім випадку узгодженого Сторонами в пункті 3.7 цього Договору). При цьому проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, з дня його надання Позичальнику (дня перерахування грошових коштів на банківський рахунок, до якого випущено електронний платіжний засіб, Позичальника, номер якого вказано у п. 1.6. цього Договору до дня повернення суми Кредиту (його частини), визначеної у пункту 1.1. цього Договору (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства, зазначений у розділі 6 цього Договору) включно. При поверненні кредиту частинами, нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Пунктом 3 частини першої статті 3 ЦК України визначено, що загальною засадою цивільного законодавства є свобода договору.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК України).

Положеннями статті 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Задовольняючи позов та стягуючи з відповідача на користь позивача проценти за порушення грошового зобов`язання, суд першої інстанції погодився із доводами позивача, який виходив із того, що визначений у пункті 3.3 кредитного Договору розмір процентів (3.5% від суми несвоєчасно повернутого Кредиту за кожен день прострочення) не суперечить загальним засадам цивільного законодавства та положенням частини другої статті 625 ЦК України.

Положеннями частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, положеннями ЦК України передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення, зокрема, у розмірі певного проценту за кожен день прострочення.

Згідно з визначенням неустойки, що передбачена положеннями статті 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у процентах від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Отже, проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами пункту 3.3 укладеного між сторонами Договору від 21 лютого 2021 року, нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за своєю правою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що визначені сторонами у пункті 3.3 Договору від 21 лютого 2021 року проценти, з урахуванням положень статті 549 ЦК України, є пенею.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 686/18977/17-ц (провадження № 61-9498св20) та від 20 вересня 2023 року у справі № 686/18977/17-ц (провадження № 61-11773св22).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18 зазначила, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).

Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).

Врахувавши вищенаведені вимоги законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зменшення суми нарахованих процентів (пені) за пунктом 3.3 кредитного Договору від 21 лютого 2021 року з 21 000 гривень до 1 000 гривень.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами за період з 21 березня 2021 року по 18 липня 2021 року змінити та визначити розмір таких процентів - 1 000 гривень.

Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України пропорційно до частини задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за Договором в розмірі - 8 686,50 гривень (30% від заявленого позову 28 686,50 гривень) слід стягнути із відповідача на користь позивача 805,/20 гривень судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2 700 гривень витрат на правничу допомогу.

З цих же підстав, пропорційно до частини задоволених позовних вимог слід стягнути із позивача на користь відповідача 2 812,20 гривень судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Ріальто» - адвокат Руденко К.В. просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000 гривень та на підтвердження судових витрат надав: договір про надання юридичних послуг № 02/06/2022 від 02 червня 2022 року (а.с. 146-147), свідоцтво про право зайняття адвокатської діяльністю серія ПТ № 2412 (а.с. 148), акт приймання-передачі наданих послуг № 246 від 04 квітня 2024 року до договору про надання юридичних послуг від 02 червня 2022 року, згідно якого вартість наданої адвокатом професійної правничої допомоги за складання та подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 складає 3 000 гривень; платіжна інструкція № 1047 від 04 квітня 2024 року, призначення платежу «оплата за надання юридичних послуг до договору № 02/06/2022 від 02 червня 2022 року, акту № 246 від 04 квітня 2024 року» (а.с. 149).

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, заява представника ТОВ «ФК «Ріальто» - адвоката Руденка К.В. про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції підлягає частковому задоволенню, згідно із ст. 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 900 гривень.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2024 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3 кредитного Договору за ставкою 3.5% за період з 21 березня 2021 року по 18 липня 2021 року з 21 000 гривень до 1000 гривень.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2024 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» судового збору за розгляд справи районним судом, зменшивши його розмір з 2 684 гривень до 805,20 гривень та витрат на правничу допомогу, зменшивши їх розмір з 9 000 гривень до 2 700 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» на користь ОСОБА_1 2 812,20 гривень судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 900 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді