Провадження 2/127/2118/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2024 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Мельник В.В.

розглянувши в загальному провадженні у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

13.06.2023 року судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, яку мотивовано тим, що в 2020 році на території Республіки Польща, позивач, будучи громадянином України, був співвласником автобуса марки «Scania» К124 реєстраційний номер НОМЕР_1 та vinYS4KX5.

Автобус у Польщі був зареєстрований за спільним підприємством «Євротур Плюс» СП Опольського воєводства.

Оскільки позивач мав намір автобус продати, здати в оренду (користування) тощо, через мережу Інтернет подав відповідне оголошення, на яке погодився відповідач ОСОБА_2 .

На початку січня 2020 року сторони попередньо зустрілись у м. Моршин Львівської області, де обговорили питання купівлі-продажу автобуса.

Вдруге сторони зустрілись 22.01.2020 року в м. Ополе, де відповідач оглянув автобус, перевірив його технічний стан та запропонував ціну 20 000 доларів США. Відповідач мав намір придбати автобус на СП «Везунсп.зо.о», співвласником якого він був, та використовувати для пасажирських перевезень між Польщею та Україною.

Проте, у відповідача не було всієї суми 20 000 доларів США, тільки 9 000 доларів США, а тому сторони домовились про розстрочку виплати решти суми 11 000 доларів США до 15.06.2020 року зі складенням відповідної зобов`язальної розписки.

Після оформлення відповідної фактури (FakturaVAT01/01/2020/ЕР) від 22.01.2020 року, яка згідно законодавства Республіки Польща є договором купівлі-продажу і яку особисто від імені покупця підписав ОСОБА_2 , та реальної передачі автобуса, відповідач власноруч 22.01.2020 року склав розписку без дати, в якій зазначив, що бере в розстрочку автобус, який є власністю ОСОБА_1 , вартістю 20 000 (двадцять тисяч) доларів США. Перший внесок 9 000 (дев`ять тисяч) доларів США, а 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США за домовленістю сторін він зобов`язався повернути частинами до 15.06.2020 року. Свої зобов`язання відповідач виклав чітко, зрозуміло, вони не містять двозначного тлумачення.

Після переоформлення цей автобус отримав новий номерний знак у Нижньосілезькому воєводстві і на ньому систематично здійснювались міжнародні перевезення пасажирів між містами Познань (Польща) та Миколаїв (Україна).

Позивач періодично нагадував відповідачеві про необхідність повернути борг, на що він, не заперечуючи наявності боргу, під різними приводами відтерміновував його повернення. Позивач навіть приїжджав до відповідача у м. Вінницю. Також у зв`язку з цим позивач надсилав відповідачеві рекомендований лист від 12.01.2023 року, проте на лист ОСОБА_2 не відповів, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Зазначаючи правовою підставою ст.ст. 1046, 1047, 1049, 1053 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача на його користь борг в розмірі 11 000 доларів США, що станом на 05.06.2023 року за курсом НБУ еквівалентно 409 066, 35 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Дуткевич М.В. позов підтримав за викладених обставин. Просив вимоги ОСОБА_1 задоволити в повному обсязі. Суду пояснив, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу на підставі фактури від 22.01.2020 року, але оскільки відповідач лише частково розрахувався - сплатив позивачеві 9 000 доларів США, на решту суми - 11 000 доларів США написав боргову розписку і зобов`язався сплатити борг до 15.06.2020 року, однак, своє зобов`язання не виконав.

В судовому засіданні 24.04.2024 року позивач ОСОБА_3 позов підтримав відповідно до викладених обставин. Суду пояснив, що станом на 22.01.2020 року разом із ОСОБА_4 був співвласником польської фірми «Євротур Плюс», за якою був зареєстрований транспортний засіб автобус «Scania» К124. За домовленістю із ОСОБА_2 фірма продала цей транспортний засіб СП «Везун», засновником якого був ОСОБА_2 , згідно фактури від 22.01.2020 року. ОСОБА_2 розрахувався частково, в рахунок оплати суми 9 000 доларів США передав свій автомобіль «Мерседес» та 1500 доларів США, а на решту суми 11 000 доларів США написав розписку, проте до цього часу не повернув борг. У фактурі вартість автобуса вказана 14 999,85 злотих з метою сплати меншого податку. Фактично ОСОБА_5 цю суму в касу «Євротур Плюс» не вносив. Визнав, що він не був одноособовим власником автобуса, а договір купівлі-продажу цього транспортного засобу укладався між « ОСОБА_6 » та СП «Везун». Гроші ОСОБА_7 не позичав.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Шибінський О.В. позов не визнав, подав відзив. Суду пояснив, що позивач не був власником автобуса «Scania» К124», а всі домовленості, пов`язані з придбанням автобуса «Scania»К124 реєстраційний номер ОР2256К, НОМЕР_2 , проводились між представниками фірми «Євротур Плюс СП Опольського воєводства» Войцехом Токашем та представником «Везун сп.зо.о» ОСОБА_2 Одноособово ОСОБА_1 не міг розпоряджатись вказаним автобусом і підстав для стягнення коштів на його користь немає. ОСОБА_2 виконав своє зобов`язання перед «Євротур Плюс» і сплатив 14 999,85 злотих за придбаний транспортний засіб по фактурі. Будь-яких правовідносин між ним і ОСОБА_1 , в тому числі з договору позики, не виникало. Позивач намагався шляхом обману заволодіти його коштами. Розписка, яка додана до матеріалів справи, написана ОСОБА_2 в 2019 році, але правовідносин за нею не виникло, оскільки ОСОБА_2 дізнався, що ОСОБА_1 не є власником транспортного засобу і не міг отримувати будь-яких коштів. Також ОСОБА_2 не брав у ОСОБА_1 позику. Просив повністю відмовити в задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що 20-22 січня 2020 року він був присутнім при тому, як ОСОБА_2 оглядав автобус для придбання, писав розписку. Про що сторони домовлялись не знає і не бачив, щоб передавались гроші.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що згідно розписки (копія якої надана до матеріалів справи, оригінал був оглянутий в судовому засіданні), ОСОБА_2 зазначив: «беру в розстрочку автобус «Scania» К124 держномер ОР2256К номер кузова НОМЕР_2 , який є власністю ОСОБА_1 . Ціна автобуса 20 000 (двадцять тисяч американських доларів). Перший внесок 9 000 (дев`ять тисяч) доларів. Одинадцять тисяч американських доларів по домовленості обох сторін зобов`язуюсь повернути частинами до 15 червня 2020 року» (а.с. 12).

Дата складання в розписці не вказана. Розписка складена в присутності свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Також в судовому засіданні встановлено, що на підставі рахунку-фактури ПДВ 01/01/2020/ЕР, наданого з перекладом, 22.01.2020 року відбувся продаж автокара марки «СканіяК124» реєстраційний номер НОМЕР_3 , ід. номер НОМЕР_2 . Продавець ТзОВ «Євротур Плюс», покупець ТзОВ «Везун». Ціна нетто 12 195,00, вартість нетто 12 195, 00, ПДВ 23, Вартість ПДВ 2 804, 85, вартість 14 999,85. Сплачено готівкою 14 999 злотих 85 грошів. Сторони визнали, що рахунок-фактура підписаний від імені продавця ( ОСОБА_6 ) ОСОБА_10 , від імені покупця ( ОСОБА_11 Підтверджено отримання автокара 22.01.2020 року, техпаспорта, свідоцтва про реєстрацію (а.с. 120-121).

Згідно нотаріального акту від 20.09.2017 року ОСОБА_12 і ОСОБА_13 заснували товариство з обмеженою відповідальністю «Євротур Плюс» (а.с. 95-107).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що станом на 22.01.2020 року власником транспортного засобу «Scania» К124 було ТОВ «Євротур Плюс» і сам позивач ОСОБА_1 визнав ці обставини.

Звертаючись до суду з позовом позивач ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_2 не виконав свого обов`язку щодо сплати йому решти коштів за придбаний автобус в сумі 11 000 доларів США, тому на підставі ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України і загальних норм зобов`язального права дана сума боргу підлягає стягненню в примусовому порядку.

Вирішуючи питання про правовідносини, що виникли між сторонами, суд враховує наступні обставини.

Загальними засадами цивільного законодавства, є, зокрема, свобода договору і судовий захист цивільного права та інтересу.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства (ст. 6 ЦК).

Відповідно до статей 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова ВП ВС від 16.01.2019 року № 464/3790/16-ц).

Досліджуючи зміст наданої розписки (а.с. 12), а також сукупність доказів у справі і враховуючи пояснення учасників в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що між сторонами не виникли зобов`язання з договору позики, оскільки самі сторони визнали, що кошти не передавались із обов`язком їх повернення у визначений строк. Позивач обґрунтовував позов тим, що між ним та ОСОБА_2 була угода саме з приводу купівлі-продажу транспортного засобу, проте помилково посилався на норми, що регулюють правовідносини з договору позики. Також позивач не посилався у позові на новацію боргу у позикове зобов`язання (ст. 1053 ЦК України). Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначав, що і за договором купівлі-продажу у нього не виникло обов`язку перед ОСОБА_1 , оскільки станом на 22.01.2020 року позивач не був власником цього транспортного засобу.

Відповідно до правового висновку ВП ВС, викладеного у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17, від 08.06.2021 року у справі № 662/397/15-ц, суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Але застосування судом цього принципу не є безмежним.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Гусєв проти України» від 14.01.2021 року було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації (постанова ВС від 02.11.2022 року у справі № 685/1008/20).

Враховуючи те, що позивач і відповідач при обґрунтуванні підстав позову (фактичних обставин) і підстав заперечень в судовому засіданні надавали пояснення та докази з приводу договору купівлі-продажу транспортного засобу та новації боргу у позикове зобов`язання (ст. 1053 ЦК України), суд дійшов висновку про наявність підстав для перекваліфікації спірних правовідносин відповідно до вказаних норм права.

Так, відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 662 ЦК України). Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу (ст. 689 ЦК України).

Крім того, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 317 Цивільного кодексу України, встановлює, що власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Правом розпорядження є можливість власника визначати юридичну і фактичну долю майна, а саме: відчуження (продаж, дарування, рента і т.д.), передача іншим особам у володіння та / або користування (оренда, застава, позика тощо) , знищення або фізична відмови від майна.

Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта).

Разом з тим, на підставі наданих доказів і пояснень учасників, в судовому засіданні було встановлено, що транспортний засіб автобус «Scania» К124, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ід. номер НОМЕР_2 , який також є предметом розписки ОСОБА_2 , по договору купівлі-продажу був відчужений на території Польщі власником ТОВ «Євротур Плюс» набувачу ТОВ «Везун», із подальшою реєстрацією права і видачею свідоцтва про реєстрацію уповноваженими органами Республіки Польща новому власнику. Договір у виді фактури був підписаний від імені продавця ОСОБА_14 і від імені покупця ОСОБА_15 , вартість транспортного засобу, погоджена сторонами договору купівлі-продажу 14 999,85 польських злотих.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 визнав, що не був власником вказаного транспортного засобу, оскільки автобус був зареєстрований за юридичною особою ТОВ «Євротур Плюс». Тому в силу ст. 317 ЦК України позивач ОСОБА_1 не міг здійснювати розпорядження ним.

Також позивач визнав, що не надавав у позику грошових коштів ОСОБА_2 .

Надаючи оцінку всім наявним доказам, суд дійшов висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як двома фізичними особами не виникло жодних правовідносин ні з договору позики, ні з договору купівлі-продажу майна, тому і домовленості сторін про новацію боргу (ст. 1053 ЦК України) не було.

За таких обставин написання відповідачем ОСОБА_2 розписки про те, що він зобов`язується повернути частинами суму 11 000 доларів США до 15.06.2020 року (а.с. 12) не є належним доказом виникнення боргових зобов`язальних правовідносин (купівля-продаж, позика, новація боргу) між двома фізичними особами. З тексту також не вбачається, що саме ОСОБА_1 він має повернути борг за будь-яким зобов`язанням.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Вирішуючи кожний конкретний спір на підставі всіх установлених обставин, суд повинен установити, на захист якого права подано відповідний позов, чи порушене, не визнане або оспорене таке право відповідачем (відповідачами), а також з`ясувати, чи призведе задоволення заявлених вимог до реального та ефективного поновлення порушеного права, та залежно від з`ясованого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під ефективним поновленням слід розуміти реальний позитивний вплив судового рішення про задоволення позову на виявлену під час судового розгляду обставину порушення /невизнання / оспорення або запобігання виникненню спору щодо права, на захист якого був поданий позов.

Оскільки позивач не довів, що між ним та відповідачем виникли боргові зобов`язальні правовідносини і його права як фізичної особи були порушені відповідачем та підлягають захисту, проте в судовому засіданні було встановлено, що правовідносини за договором купівлі-продажу транспортного засобу виникли між двома юридичними особами, які виконали договір реально, суд дійшов висновку, що підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 11 000 доларів США, що становить еквівалент 409 066,35 грн., немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи наведені обставини і норми закону, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 655, 656, 662, 689, 1046, 1047, 1053 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Судовий збір залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог ст.ст. 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4

- відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5

Повне судове рішення складене 06 травня 2024 року.

Суддя: