ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року

м. Київ

справа № 522/19956/18

провадження № 61-10162св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - виконавчий комітет Одеської міської ради;

третя особа - Одеська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Григор`єва Віктора Вікторовича на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2021 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Дришлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа - Одеська міська рада, про визнання протиправним та скасування рішення, визнання свідоцтва недійсним.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2010 року, укладеного із ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О. В. та зареєстрованого в реєстрі 14 травня 2010 року за № 853, вона є власником нежитлового підвального приміщення загальною площею 50 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

До того, як вона набула у власність вказане нежитлове підвальне приміщення, на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-1 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» та розпорядження міського голови від 20 січня 2003 року № 59-01р «Про оформлення свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна» виконавчий комітет Одеської міської ради прийняв рішення від 18 вересня 2006 року № 453 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності міста Одеси», яким доручив комунальному підприємству «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (далі - КП «Одеське МБТІ») провести технічну інвентаризацію об`єктів нежитлового фонду комунальної власності, зокрема підвального приміщення № 601 площею 45,1 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення від 18 вересня 2006 року № 453 на спірний об`єкт нерухомого майна видано свідоцтво про право власності від 15 січня 2009 року.

Однак вказане рішення органу місцевого самоврядування прийняте з порушенням вимог законодавства та за відсутності юридичних підстав для цього, оскільки із змісту розпорядження Одеського міського голови від 20 січня 2003 року № 59-01р не вбачається будь-яких доручень стосовно видачі свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна саме територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради. Тобто цим розпорядженням міський голова взагалі не надавав доручення виконавчому комітету Одеської міськради оформити і видати свідоцтва про право власності на жилі будинки (та їх частини), які знаходяться у комунальній власності територіальної громади міста Одеси, однак державну реєстрацію права власності на які не було проведено станом на 20 січня 2003 року.

Також Одеська обласна рада не визначала конкретний перелік об`єктів нерухомого майна (із зазначенням адрес або інших даних, які дають змогу ідентифікувати конкретну житлову та/або нежитлову будівлю), яке передається до комунальної власності міста Одеси, натомість чітко визначила необхідність здійснення передачі відповідних об`єктів Одеській міській раді.

Порядок передачі державного майна у комунальну власність визначено Положенням про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд, затвердженим постановою Ради міністрів СРСР від 16 жовтня 1979 року № 940, Положенням про порядок передачі державного майна, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 1996 року № 678, та Положенням про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня 1998 року № 1482, які діяли у різний час, однак передбачили необхідність фактичної передачі кожного об`єкта нерухомого майна та підписання відповідних актів прийому-передачі.

Отже, для визнання і підтвердження факту виникнення у територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради права комунальної власності на об`єкти нерухомого майна, які раніше перебували у державній власності, законодавством визначена необхідність складання і підписання відповідних актів прийому-передачі таких об`єктів, як документів, які підтверджують виникнення прав власності на нерухоме майно. У разі відсутності такого акта прийому-передачі, або в разі його невідповідності вимогам законодавства виключається юридична можливість реєстрації прав на нерухоме майно.

Однак в рішенні виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року № 453 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності міста Одеси», у свідоцтві про право власності на нежитлові приміщення підвалу від 15 січня 2009 року, виданому виконавчим комітетом Одеської міськради, а також у витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 лютого 2009 року № 21797051, виданому КП «Одеське МБТІ», не вказано про наявність підписаного акта прийому-передачі нерухомого майна, як підстави виникнення права власності у територіальної громади міста Одеси на зазначене майно.

Таким чином на нежитлове приміщення (підвал) існує одночасно дві державні реєстрації права власності, проведені одним і тим же органом - КП «Одеське МБТІ», а наявність оспорюваного рішення виконавчого комітету Одеської міської ради порушує її права та інтереси як власника нежитлового приміщення.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року № 453 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності міста Одеси», в частині окремого об`єкта нежитлового фонду - підвального приміщення № НОМЕР_1 , площею 45,1 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності від 15 січня 2009 року на нежитлові приміщення підвалу № 601, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року № 453.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 08 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що оскаржуване рішення є актом індивідуальної дії, який припинив свою дію шляхом його виконання, тому його скасування не є належним способом захисту прав позивачки.

Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 08 січня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що предметом позову в цій справі є вимога про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року № 453, а також визнання недійсним виданого на підставі цього рішення свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 15 січня 2009 року.

Факт наявності права власності і, відповідно, правомірності володіння та користування майном є достатньою підставою для такої особи для звернення за захистом цього права.

Тому ОСОБА_1 як особа, якій належить право власності на спірне нерухоме майно, наділена правом на звернення до суду з метою захисту порушеного права.

За таких обставин Верховний Суд вважав необґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про неналежний спосіб захисту прав позивачки, оскільки відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваного рішення було здійснено державну реєстрацію права власності на спірне майно, отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом судового розгляду.

Суди попередніх інстанцій належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, не дослідили надані сторонами докази, не встановили фактичні обставини справи, що мають значеннядля вирішення справи, у зв`язкуіз чим судовийспір по сутіне розглянули.

Зокрема, суди не встановили, чи порушуються оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року № 453 права та інтереси ОСОБА_1 , ураховуючи, що остання право власності набула після ухвалення органом місцевого самоврядування вказаного рішення. При цьому, судам необхідно з`ясувати, на підставі якої угоди та коли набув право власності на спірний об`єкт нерухомого майна ОСОБА_2 , який 14 травня 2010 року за договором купівлі-продажу відчужив вказане майно позивачці.

Також не встановлено, чи є належне ОСОБА_1 нежитлове підвальне приміщення загальною площею 50 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та спірний окремий об`єкт нежитлового фонду - підвальне приміщення № 601 площею 45,1 кв. м, що розташоване за цією ж адресою, одним і тим самим об`єктом нерухомого майна.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28 березня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що територіальна громада міста Одеси набула право власності на спірний об`єкт нерухомості на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 та прийнятим на її виконання рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області».

В свою чергу, позивач набула у власність нежитлове підвальне приміщення загальною площею 50 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2010 року, укладеного із ОСОБА_2 . Право власності ОСОБА_1 було зареєстровано в КП «Одеське МБТІ» 11 червня 2010 року. В технічному паспорті на зазначене приміщення, виготовленому 08 травня 2013 року на ім`я ОСОБА_1 , вказано загальну площу приміщення - 46,1 кв. м.

Попереднім власником спірного нежитлового приміщення був ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 22 січня 2009 року з ОСОБА_3 . Технічна характеристика приміщення була відображена у паспорті, виготовленому 28 квітня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 .

При цьому ОСОБА_3 набув право власності на спірне приміщення на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2006 року у справі № 2-9825/06, яке в подальшому було скасоване рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року. Постановою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року було залишено без змін.

Отже, на момент вирішення Приморським районним судом міста Одеси справи № 2-9825/06 та прийняття рішення від 01 грудня 2006 року про задоволення позову ОСОБА_3 , власником спірного нежитлового приміщення була територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі оспорюваного рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року № 453, яке прийняте на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ. Вказані акти Кабінету Міністрів України та Одеської обласної ради народних депутатів не були скасовані, їх дію не припинено, вони залишаються чинними та обов`язковими до виконання.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року № 453 в частині окремого об`єкта нежитлового фонду - підвального приміщення № 601, площею 45,1 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 15 січня 2009 року є похідними, тому також задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

09 липня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Григор`єв В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 березня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення тапередати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 916/2797/16, від 27 березня 2018 року у справі № 916/4354/15, від 23 травня 2018 року у справі № 916/1166/17, від 12 вересня 2018 року у справі № 921/2/15-г/6, від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, а також - не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 липня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві ОСОБА_4, судді, які входять до складу колегії: Олійник А. С., Ступак О. В.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду від 07 серпня 2023 року у зв`язку з перебуванням судді Олійник А. С. у відпустці, на підставі повідомлення судді Яремка В. В. призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві ОСОБА_4, судді, які входять до складу колегії: Погрібний С. О., Ступак О. В.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Яремка В. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В. від 07 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду міста Одеси.

12 вересня 2023 року справа № 522/19956/18 надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду від 02 листопада 2023 року у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_4 , на підставі службової записки Секретаря Першої судової палати Луспеника Д. Д., призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 листопада 2023 року справу передано судді-доповідачу Осіяну О. М., судді, які входять до складу колегії: Білоконь О. В., Сакара Н. Ю.

Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 квітня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Григор`єва В. В. мотивована тим, що передача нерухомого майна до комунальної власності територіальної громади міста у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 має здійснювати саме виконавчий комітет відповідної обласної ради народних депутатів, а міська рада (у тому числі її виконавчі органи) не наділені повноваженнями самостійно приймати рішення про перехід права власності на нерухоме майно до територіальної громади міста. Крім того, з`ясування наявності підписаного акта прийму-передачі нерухомого майна до комунальної власності територіальної громади міста в особі відповідної міської ради є обов`язковою умовою для об`єктивного всебічного вирішення спору та відповідатиме вимогам процесуального права.

Суди попередніх інстанцій не з`ясували питання фактичної передачі Одеській міській раді (за актом приймання-передачі) спірного нерухомого майна від виконавчого комітету Одеської обласної ради, не звернули увагу на надані позивачем докази відсутності факту передачі цього майна та не застосували норми законодавства, зокрема постанову Кабінету Міністрів України від 21 вересня 1998 року № 1482, яка регулює порядок набуття такого права.

Висновок судів про те, що рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 18 вересня 2006 року № 453 є законим, оскільки спрямоване на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ, є безпідставним та зроблено без врахування змісту самої постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311, пунктом 3 якої установлено, що передача державного майна, яке перебуває у віданні міністерств і відомств України, інших органів, уповноважених управляти державним майном, до складу комунальної власності, а також від однієї адміністративно-територіальної одиниці до іншої здійснюється в порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів УРСР від 28 квітня 1980 року № 285 «Про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд», яка в свою чергу вказує, що передача будинків і споруд провадиться одними виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів іншим виконавчим комітетам місцевих Рад народних депутатів за рішеннями виконавчих комітетів обласних, Київської, Севастопольської міських Рад народних депутатів.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2023 року виконавчий комітет Одеської міської ради подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, тому підстави для їх скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Зокрема, до такого майна був віднесений житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів.

На виконання зазначеної постанови рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» до переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування був включений житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року № 453 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності міста Одеси» доручено КП «Одеське МБТІ» провести технічну інвентаризацію об`єктів нежитлового фонду комунальної власності, зокрема на підвальне приміщення № 601 площею 45,1 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 1.1 рішення), оформити та видати Одеській міській раді свідоцтва про право власності на об`єкти, зазначені в пункті 1 цього рішення, та зареєструвати їх за Одеською міською радою (т.1 а.с.39-43).

17 грудня 2008 року КП «Одеське МБТІ» виготовило технічний паспорт на підвальне приміщення № НОМЕР_1 площею 45,1 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с.99-104).

На підставі вищевказаного рішення 15 січня 2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво серії НОМЕР_2 про право власності на нежитлові приміщення підвалу № 601 площею 45,1 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . В свідоцтві зазначено, що вказаний об`єкт дійсно належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності (т.1 а.с.31).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно нежитлові приміщення підвалу № 601 площею 45,1 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 з 05 лютого 2009 року зареєстровані за Одеською міською радою (т.1 а.с.32).

Отже, територіальна громада міста Одеси набула право власності на вказаний об`єкт нерухомості на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 та прийнятим на її виконання рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області».

В подальшому за договором купівлі-продажу від 14 травня 2010 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О. В. та зареєстрованим в реєстрі 14 травня 2010 року за № 853, ОСОБА_1 набула у власність нежитлове підвальне приміщення загальною площею 50 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.14-16)

Право власності ОСОБА_1 на зазначене підвальне приміщення було зареєстровано в КП «Одеське МБТІ» 11 червня 2010 року (т.1 а.с.19).

В технічному паспорті, виготовленому 08 травня 2013 року КП «Одеське МБТІ» на ім`я ОСОБА_1 , зазначено, що загальна площа нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 становить 46,1 кв. м (т.1 а.с.20-22).

В свою чергу, ОСОБА_2 придбав спірне нежитлове приміщення за договором купівлі-продажу, укладеним 22 січня 2009 року з ОСОБА_3 . Технічна характеристика приміщення була відображена у паспорті, виготовленому 28 квітня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 (т.2 а.с.105-106).

При цьому ОСОБА_3 набув право власності на спірне приміщення на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2006 року у справі № 2-9825/06, яке в подальшому було скасоване рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року.

Постановою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року було залишено без змін.

Таким чином суди встановили, що на час вирішення Приморським районним судом міста Одеси справи № 2-9825/06 та прийняття рішення від 01 грудня 2006 року про задоволення позову ОСОБА_3 , власником спірного нежитлового приміщення була територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі рішеннявиконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року № 453.

У справі № 2-9825/06 судами було досліджено акт обстеження від 08 лютого 2016 року, складений представниками комунального підприємства «Житлово-комунальна служба «Порто-франківський», КП «Одеське МБТІ» та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, внаслідок чого встановлено, що нежитлове підвальне приміщення № 601 площею 45,1 кв. м та нежитлове підвальне приміщення площею 50 кв. м (на яке рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2006 року за ОСОБА_3 було визнано право власності) на АДРЕСА_1 є одним і тим же приміщенням та за статусом є нежитловим.

Таким чином судами попередніх інстанцій було встановлено, що на час розгляду справи існує дві реєстрації права власності на одне і те ж саме приміщення - згідно зі свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_2 від 15 січня 2009 року за територіальною громадою в особі Одеської міської ради та на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2010 року за ОСОБА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Григор`єва В. В. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Частинами першою, другою статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною п`ятою статті 16 Закону № 280/97-ВР визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно зі статтею 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

За змістом пунктів 15, 51 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень; надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об`єктів з комунальної у державну власність, а також щодо придбання об`єктів державної власності.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, восьмої статті 60 Закону № 280/97-ВР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (прийняття рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року № 453), територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно з частиною десятою статті 59 Закону № 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних прав або обов`язків, в тому числі обов`язок забезпечити виконання наданого відповідно до підпорядкованості доручення.

Акт індивідуальної дії є різновидом правового акта, особливими ознаками якого є правозастосовний характер, персоніфікованість застосування, наявність припису (або констатації) про виконання конкретної дії, однократність застосування, припинення дії після реалізації фактом його виконання. Якщо акт індивідуальної дії прийнятий із порушенням установленого порядку, поза межами компетенції органу або приписи такого акту порушують права, свободи чи охоронювані законом інтереси особи, така особа має право звернутись до суду за захистом. Ефективний захист відбувається лише за умови забезпечення реального поновлення порушених прав, що неможливо здійснити шляхом визнання протиправним і скасування індивідуально-правового акту в разі, якщо такий акт вичерпав свою дію фактом його реалізації та виникли інші правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів.

Оскаржуване рішення за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії одноразового застосування, за положеннями якого виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією суб`єктами цих правовідносин певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Оспорюване рішення вичерпало свою дію фактом його виконання, зокрема, видачею свідоцтва про право власності та реєстрацією права власності.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорювання останнього.

У свою чергу, акти індивідуальної дії породжують права та обов`язки тільки того суб`єкта, якому його адресовано. Відсутність у будь-кого прав чи обов`язків у зв`язку із оскарженим актом не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із відповідною позовною заявою.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 07 листопада 2022 року у справі № 522/2033/17 (провадження № 61-9534св19), за змістом якої колегія суддів погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в частині скасування акта органу місцевого самоврядування, оскільки правовий акт індивідуальної дії, який адресований іншим, аніж позивач особам та не передбачає виникнення у позивача будь-яких прав та обов`язків, не може бути нею оскаржений.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У справі, яка переглядається, позивач не довела тих обставин, що оспорюване рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18 вересня 2006 року № 453 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності міста Одеси», в частині окремого об`єкта нежитлового фонду - підвального приміщення № НОМЕР_1 , площею 45,1 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було прийнято виконавчим комітетом Одеської міської ради із перевищенням повноважень, натомість суди попередніх інстанцій встановили, що зазначене рішення прийнято відповідачем на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ, які не були скасовані, їх дію не припинено, вони залишаються чинними та обов`язковими до виконання.

Також суди попередніх інстанцій врахували обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року, яким підтверджено неправомірність набуття ОСОБА_3 права власності на нежитлове підвальне приміщеннязагальною площею 50 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого в подальшому стала позивач.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з його необґрунтованістю.

Крім того, судами попередніх інстанцій було встановлено, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ затверджені Перелік державного майна, що передано у власність Одеської обласної ради (додаток 1) та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (додаток 2).

Згідно з пунктом 1 розділу «Житлово-комунальне господарство» додатку 2 до вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці міста Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів, до категорії якого, віднесено, зокрема, й спірне майно.

Відповідно до акта приймання-передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси по галузі житлово-комунальне господарство від 18 лютого 1992 року, складеного на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ, обласне управління житлово-комунального господарства передало, а управління житлово-комунального господарства міста Одеси прийняло державне майно. Відповідно до зведеної відомості житлового та нежитлового фонду місцевих рад було передано 15,5 тис. житлових будівель.

Таким чином Одеська міська рада була власником спірного нежитлового приміщення до того, як рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2006 року у справі № 2-9825/06 за ОСОБА_3 визнано право власності на це приміщення.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про те, що суди не з`ясували питання фактичної передачі Одеській міській раді (за актом приймання-передачі) спірного нерухомого майна від виконавчого комітету Одеської обласної ради, є необґрунтованими та спростовуються обставинами справи, встановленими судами.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 916/2797/16, від 27 березня 2018 року у справі № 916/4354/15, від 23 травня 2018 року у справі № 916/1166/17, від 12 вересня 2018 року у справі № 921/2/15-г/6, від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про недослідження судами наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Григор`єва Віктора Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович