КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року місто Київ.

Справа № 756/15363/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9141/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Судді-доповідача Желепи О. В.,

суддів: Немировської О. В., Мазурик О. Ф.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року (ухвалене у складі судді Белоконної І.В., інформація по дату складання повного рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування моральної шкоди

Встановив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до АТ «Універсал Банк», в якому просила стягнути з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти у розмірі 59 611 грн 00 к. за результатами прилюдних торгів від 16 квітня 2013 року та моральну шкоду в сумі 50 000 грн 00 к.

В обґрунтуванні позову позивач зазначила, що 13 серпня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 06/1350К-07, за яким позичальник отримав кредит в сумі 40 800,00 доларів США. У забезпечення виконання умов кредитного договору укладено іпотечний договір стосовно земельної ділянки.

16 квітня 2013 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого майна, земельної ділянки, де переможцем торгів визнано ОСОБА_2 , яка придбала земельну ділянку, на якій знаходиться незавершене будівництво за ціною 59 611,00 грн.

07 травня 2013 року приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Резванова І.Д. видала свідоцтво про право власності на земельну ділянку в с. Оноківці мікрорайон «Шахта» з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 20 березня 2014 року у справі № 308/7794/13-ц визнано недійсними прилюдні торги з реалізації земельної ділянки.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 308/15769/14-ц роз`яснено рішення суду у справі № 308/15769/14-ц, так як рішення щодо скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Резванової Інни Дмитрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку, що розташована у мікрорайоні «Шахта» в с. Оноківці, Ужгородського району, Закарпатської області, власник ОСОБА_2 - скасовано і не переглядалося.

На підставі вказаних документів банк поновив своє право іпотекодержателя на земельну ділянку та розташоване на ній нерухоме майно, тобто повернув відносини у стан, в якому вони були до прилюдних торгів. Проте, кошти отримані від позивача за наслідками реалізації земельної ділянки на прилюдних торгах не повернуто.

За наведених обставин відповідач тривалий час, отримавши у квітні 2013 року за результатами торгів грошові кошти, утримує їх у себе, застосувавши з травня 2013 року по травень 2020 року судову процедуру оскарження торгів та повернення сторін у попередній стан, поновив іпотеку земельної ділянки та незавершеного будівництва, а у подальшому у 2020 році відступив своє право вимоги ТОВ «ІНТЕРКЕШ».

Незаконне зберігання відповідачем у себе належних до повернення грошових коштів призвело до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін у житті позивача, чим завдало їй моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 50 000,00 грн.

Стосовно строків позовної давності позивач указує, що її право власності на майно було скасовано у державному реєстрі речових прав лише у 2020 році після постановлення 26 лютого 2020 року Закарпатським апеляційним судом ухвали, якою роз`яснено рішення суду у справі № 308/15769/14-ц. Враховуючи, що з 12 березня 2020 року та до 01 липня 2023 року на всій території України було запроваджено карантин, який продовжував строки позовної давності, тому позивач уважає, що строки позовної давності нею не пропущені.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 07 березня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» направив до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи, просить рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року скасувати, позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції не встановив день, коли особа дізналась про порушення свого права, а саме коли позивач дізналась про рішення дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення права, таким днем може бути день ухвалення рішення або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатись про порушення свої прав.

Отже, позивач вважає, що про порушення свого права вона дізналась лише у 2020 році, коли скасовано право власності на майно у державному реєстрі речових прав після постановлення 26 лютого 2020 року Закарпатським апеляційним судом ухвали, якою роз`яснено рішення суду у справі № 308/15769/14-ц.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Зокрема вказує, що доводи апеляційної скарги про те, що позивач дізналась про порушення свого права лише у 2020 року не відповідають дійсності, оскільки остання була відповідачем у справі №308/7798/13-ц, де брала активну участь у її розгляді, що свідчить про її обізнаність про визнання недійсними прилюдних торгів. Тобто рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 20 березня 2014 року у справі № 308/7794/13-ц було скасовано право власності позивача, а отже саме у 2014 році було відновлено право власності, як наслідок визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації земельної ділянки.

Ухвалою від 20 березня 2024 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції хоч і дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, однак вважав що позивач пропустила строк позовної давності для звернення із даними позовними вимогами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення районного суду відповідає.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 396/29/17).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог судом встановлено такі обставини, 3 серпня 2007 року між ПАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є відповідач АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 06/1350К-07, за яким позичальник отримала кредит в сумі 40 800,00 доларів США.

У забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами укладено іпотечний договір стосовно земельної ділянки площею 0.008 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0014, який посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Резвановою І.Д. за № 3467.

16 квітня 2013 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого майна земельної ділянки, де переможцем торгів визнано позивача ОСОБА_2 , яка придбала земельну ділянку, на якій знаходиться незавершене будівництво за ціною 59 611 грн 00 к.

07 травня 2013 року приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Резванова І.Д. видала свідоцтво про право власності на земельну ділянку в с. Оноківці мікрорайон «Шахта» площею 0.08 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0014 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 20 березня 2014 року у справі № 308/7794/13-ц визнано недійсними прилюдні торги з реалізації земельної ділянки площею 0,08 га, кадастровий номер :03:002:0014, що розташована у мікрорайоні «Шахта» в с. Оноківці Ужгородського району Закарпатської області, які проведені 16 квітня 2013 року ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», та переможцем яких визнана ОСОБА_2 .

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 308/15769/14-ц роз`яснено рішення суду у справі № 308/15769/14-ц, так як рішення щодо скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Резванової Інни Дмитрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), номер запису про право власності 8800590, індексний номер: 2153378 від 07.05.2013, на земельну ділянку площею 0,800 га, кадастровий номер :03:002:0014, що розташована у мікрорайоні «Шахта» в с. Оноківці, Ужгородського району, Закарпатської області, власник ОСОБА_2 (форма власності: приватна, розмір частки: 1) - скасовано і не переглядалося.

Судом встановлено, що будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання, на виконання вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що ним повернуто позивачу безпідставно отримані кошти у розмірі 59 611 грн 00 к. за результатами прилюдних торгів після визнання їх недійсними рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 20 березня 2014 року у справі № 308/7794/13-ц.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених ОСОБА_2 вимог.

Колегія суддів переглядаючи справу на предмет пропуску строку позовної давності та застосування наслідків її спливу враховує таке.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Вказана позиція була підтверджена в постанові Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2019 року у справі № 904/3280/18.

Судом встановлено, що відповідачем зроблено заяву до ухвалення судом рішення відповідну заяву.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги скаржник вказує, що про порушене права вона дізналась лише у 2020 році після скасування державної реєстрації на майно придбане на прилюдних торгах.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальними послугами і відсотків) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16).

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Відповідно до Постанови № 906/538/16 від 09 лютого 2018 року Верховного Суду установлено, що державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, тому ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не можна. Всі реєстраційні дії, рішення та записи, які здійснюються чи приймаються державними реєстраторами, по суті носять технічний характер, направлений на виконання встановленого Законом та іншими нормативно-правовими актами порядку здійснення такої державної реєстрації, проте, не носять самостійного правовстановлюючого характеру та здійснюються на підставі саме наданих державному реєстратору відповідних правовстановлюючих документів.

У Постанові від 17 січня 2024 року по справі № 522/3999/23 Касаційний цивільний суд Верховного Суду зазначив, що реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Як установлено судом, результати прилюдних торгів відносно земельної ділянки, відповідно до яких позивачем сплачено грошові кошти на користь відповідача, визнані недійсними 20 березня 2014 року на підставі рішення Апеляційного суду Закарпатської області. Про це рішення позивач обізнана з 2014 року.

Судом встановлено, що за позовом відповідача AT «Універсал Банк» скасовано право власності ОСОБА_2 ще 20 березня 2014 року, а саму реалізацію захисту свого права банк провів 30 квітня 2020 року, скасувавши право власності позивача в Державному реєстрі речових прав.

Таким чином, перебіг строку позовної давності позивача ОСОБА_2 почався з 20 березня 2014 року та тривав до 20 березня 2017 року.

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що позивач могла дізнатись про своє порушене право лише у 2020 році є необґрунтованими.

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що станом на день звернення позивача до суду сплили строки позовної давності, передбачені ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

При вирішенні вказаної справи районним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді О.В. Немировська

О.Ф. Мазурик