Номер провадження: 22-ц/813/4051/24
Справа № 495/7709/23
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 грудня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини,

встановив:

У липні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частину понесених нею додаткових витрат на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме у розмірі 58 125,60 гривень.

Позов обґрунтовано тим, що з 10 серпня 2013 року по 12 грудня 2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі постанови Одеського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року у справі № 495/6314/22 з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання малолітньої доньки сторін.

Відповідач, поїхавши з України в грудні 2021 року та до теперішнього часу не повернувшись, самоусунувся від прийняття участі у духовному, фізичному і матеріальному забезпеченні малолітньої доньки. ОСОБА_2 працює моряком далекого плавання, а відпустки проводить у Болгарії.

У зв`язку із початком в Україні повномасштабного вторгнення рф та введенням на всій території України воєнного стану всі навчальні заклади перейшли на онлайн навчання, яке повинні були забезпечити батьки дітей, у зв`язку з чим, позивачка змушена була придбати для онлайн навчання Коломієць Галини ноутбук вартістю 19 870 грн.

З метою розвитку здібностей малолітньої доньки в період з 31 січня 2022 по 27 лютого 2022 р. ОСОБА_3 пройшла навчання в Академії розвитку інтелекту SMARTUM у м. Білгород Дністровський на курсі «Ментальна арифметика», за що позивачкою сплачено кошти в сумі 9 920 грн.

Додатково, з метою оздоровлення малолітньої доньки ОСОБА_4 та у зв`язку із забороною відвідувати пляжі в Україні, через воєнний стан впроваджений на території всієї країни, позивачка 15 серпня 2022 року уклала договір про надання туристичних послуг № 2853298 із АГП «Жара тур» та придбала путівку, вартістю 79 961,17 грн, на відпочинок до моря з метою відновлення психологічного стану дитини на фоні тривалого перебування на території України.

На підставі рекомендацій лікаря та задля уникнення подальшого розвитку плоскостопості позивачка придбала для доньки велосипед вартістю 6 500 грн.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 понесених витрат у розмірі 17 895 грн одноразово.

Вирішено питання щодо судового збору.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій до суду апеляційній скарзі, позивачка ОСОБА_1 посилаючись на обставини якими обґрунтовується її позовні вимоги про стягнення з відповідача частини понесених нею витрат на оздоровлення їхньої малолітньої доньки ОСОБА_4 , вимоги ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», вказує про порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи та надання неправильної оцінки доказам, що містяться у справі, що вважає призвело до відмови в задоволенні цих позовних вимог, оскільки нею як матір`ю було забезпечено оздоровлення малолітньої дитини, що передбачено законом, шляхом придбання туру для відпочинку за кордом біля моря, тому просила скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 грудня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача витрат понесених нею на оздоровлення малолітньої доньки ОСОБА_4 , шляхом придбання путівки на відпочинок до моря у сумі 39 980,59 грн, що становить від загальної вартості путівки у сумі 79 961,17 грн, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Янков І.Д., заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, вважає законним рішення суду першої інстанції, яке просив залишити без змін, а доводи апеляційної скарги необґрунтованими.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення скаржниці ОСОБА_1 , за доводами апеляційної скарги, пояснення представника відповідача адвоката - Янкова І.Д., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже предметом апеляційного перегляду є рішення суду від 11 грудня 2023 року лише частині відмови в задоволенні вказаних вище позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вказаним вимогам, з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд виходив з того, що позивачкою не доведено підстав позову в частині вимог про стягнення з відповідача 1/2 частини витрат понесених нею на оздоровлення малолітньої дитини доньки Галини та придбання путівки на відпочинок до моря в сумі 79961,17 грн, оскільки такі не можливо віднести до втрат викликаних особливими обставинами, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволення цих позовних ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

З матеріалів справи убачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 2013 по 12 грудня 2022 року (а.с. 13), і від цього шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу між сторонами постійно проживає з позивачкою.

Постановою Одеського апеляційного суду м. Одеси від 24 лютого 2023 року у справі 495/6314/22 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 4 000 грн щомісяця, починаючи з 23 серпня 2022 року до повноліття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Аналіз статті 185 СК України вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому засіданні безпосередньо особою, яка пред`явила такий позов.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі N 751/4312/16-ц зазначено, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Верховний Суд зауважує, що до таких особливих обставин закон відносить, зокрема, випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі N 749/106/17 (провадження N 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі N 643/11742/16-ц (провадження N 61-26879св18), у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі N 201/15248/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі N 165/2594/17 (провадження N 61-44526св18).

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 26 серпня 2020 року у справі N 336/1488/19, особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

З аналізу судової практики, яка склалась, до додаткових витрат відносять: а) навчання у спеціалізованому закладі освіти, технікумі, коледжі, при умові погодження з батьком/матір`ю навчального закладу та доведеності існування особливих обставин, які зумовлені необхідністю платного навчання дитини у цьому закладі адже дитині гарантовано державою безоплатне навчання у загальноосвітній школі; б) розвиток здібностей дитини, а саме витрати на гуртки, заняття, які розвивають конкретні здібності дитини, придбання спортінвентарю, музичного інструменту, витрати на участь у змаганнях та конкурсах, витрати на вивчення іноземних мов, підтверджені відповідними нагородами, які одержували діти або характеристиками; в) оздоровлення (санаторно-курортне або відпочинок біля моря або на гірському курорті при умові доведеності, що для покращення стану здоров`я дитини вона потребувала відпочинок та оздоровлення саме там); г) лікування (систематичні витрати, понесені у зв`язку з постійною хворобою дитини, фізичними травмами).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що позивачка, посилаючись на укладення 15 серпня 2022 року договору про надання туристичних послуг № 2853298 із АГП «Жара тур» та придбання путівки на відпочинок до моря з метою оздоровлення малолітньої доньки сторін ОСОБА_3 та відновлення її психологічного стану після тривалого перебування на території України, де напружена обстановка із-за воєнних дій, мала довести обставини щодо потребування дитиною відпочинку на курорті біля моря саме у Греції належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, однак таких обставин суду не доведено.

При цьому колегія суддів зауважує, що загальні посилання позивачки ОСОБА_1 на введення на території України воєнного стану та на те, що загальновідомим є факт сприяння перебуванням у горах чи на морі у літній період зміцненню імунітету дитини не можуть підміняти собою обов`язок позивачки довести обставини, якими обґрунтовано такі позовні вимогу у відповідності до вимог чинного процесуального законодавства.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у зазначеній вище частині, оскільки не відноситься до втрат викликаних особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України, витрати ОСОБА_1 понесенні нею за договором про надання туристичних послуг, як такі, що є добровільним волевиявленням матері і тому не є тими витратами, які викликані особливими обставинами.

Погоджуючись із висновками та мотивами суду в оскаржуваній частині, колегія суддів також ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом є обґрунтуванням вказаних вище позовних вимог ОСОБА_1 , зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи і містять посилання на обставини, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Отже є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що помилковим є висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 1/2 витрат понесених останньою на придбання путівки на відпочинок з дитиною до моря за кордон України, з підстав наведених в оскаржуваному рішенні, а інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи щодо вказаних позовних вимог ОСОБА_1 .

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 грудня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 03 червня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.А. Коновалова

М.В. Назарова