Справа № 346/7065/23
Провадження № 2/346/443/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого судді Яремин М.П.

з участю: секретаря Тимошишин І.Л.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Бойчук Н.П.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання договору дарування частково недійсним,-

в с т а н о в и в:

свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що йому на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.06.2009 року належали 39/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також частини земельної ділянки площею 0,1485 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Власником інших частин (61/100) вказаного будинку та земельної ділянки була його племінниця ОСОБА_3 , яка хоч і зареєстрована за вказаною адресою, однак, постійно проживає в АДРЕСА_1 , яка є її власністю. З 2010 року в належній позивачу частині будинку за його згодою проживала із сім`єю онука його сестри ОСОБА_4 , яка разом зі своїм чоловіком допомагали йому по господарству та матеріально, відремонтували його частину будинку, провели газ, обробляли земельну ділянку, доглядали за будинком. Наприкінці лютого 2022 року ОСОБА_4 виїхала за кордон. Позивач залишився без сторонньої підтримки, яку потребує за станом здоров`я, оскільки є особою з інвалідністю ІІІ групи, і йому важко себе самостійно обслуговувати. За висновком лікарів він потребує постійного амбулаторного, а також операційного лікування (ендопротезування правого колінного суглобу), яке є дорого вартісним, а єдиним його доходом є пенсія в сумі 3 671,16 грн.

Восени 2022 року до нього завітав син ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 та запропонував подарувати йому частину будинку, а взамін пообіцяв, що позивач зможе надалі проживати в ньому, а відповідач і його мати доглядатимуть за позивачем та допомагатимуть матеріально. Оскільки позивач перебував у важкому як моральному так матеріальному становищі, коштів на операцію колін, які нестерпно боліли, не вистачало, та не здатність до самообслуговування, а також враховуючи, що відповідач є онуком його рідної сестри, він довірився йому, погодився на укладення на вкрай не вигідну для нього угоду, розуміючи, що позбавиться свого єдиного житла. Відповідач переконливо запевняв його укласти таку угоду, зазначаючи, що допоможе йому в лікуванні.

12.12.2022 року між ним, ОСОБА_3 та відповідачем укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, за яким позивач та ОСОБА_3 передали ОСОБА_2 у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку площею 0,1485 га, що знаходяться за вищевказаною адресою. Проте, відповідач після укладення договору жодного догляду за позивачем не здійснює, матеріальної допомоги не надає та вказує про те, щоб позивач покинув будинок, оскільки він має намір його продати та займається пошуком покупців. Позивач зазначає, що якщо б він не перебував у таких важких умовах, а саме поганий стан здоров`я, постійний біль у колінах і потреба у операції, неможливість самостійно утримувати будинок та потреба у сторонній допомозі, він би не укладав цього договору, у зв`язку з чим змушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Тому позивач просить визнати договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 12.12.2022 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Антонюк О.В. недійсним в частині дарування ОСОБА_1 . ОСОБА_2 39/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки площею 0,1485 га, кадастровий номер: :01:002:0315, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які складаються з 1 073,60 грн. сплаченого судового збору.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та вказав, що перед укладенням договору дарування відповідач запевняв його, що буде доглядати за ним та матеріально допомагати. Оскільки він проживав сам і йому було важко самообслуговуватись, тому погодився укласти цей договір.

Представник позивача, адвокат Бойчук Н.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних в позовній заяві, а також зазначила, що позивач, який є особою з інвалідністю ІІІ групи, з народження проживав у вказаному будинку зі своєю матір`ю, після смерті якої з ним проживала онука сестри - ОСОБА_4 , здійснюючи повний догляд за ним. Після її виїзду в 2022 році за кордон, позивача вмовили оформити вказаний договір дарування, оскільки він перебував у важкому матеріальному становищі, адже йому не вистачало коштів на ліки та догляд за будинком, що психологічно було важко, а в іншому випадку він би не погодився на укладення цього договору. Після оформлення останнього відповідач жодного догляду за позивачем не здійснював, а з весни 2023 року вказує йому виселятись з будинку, оскільки має намір його продати, що змусило позивача звернутись до суду. Іншого житла позивач не має.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вказав, що з позивачем ніколи не сварився, а через наявність особистих сімейних обставин не здійснював догляд за ним. Хоча приходив до будинку двічі на тиждень, проте з ним не проживав. На подвір`ї вказаного господарства знаходиться будинок, в якому мав проживати відповідач, а позивач проживав в літній кухні.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про його час і місце повідомлялася за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки суду не повідомила, від неї не надійшло заяви про розгляд у її відсутності.

Суд, заслухавши вказаних учасників, свідків, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 12.12.2022 року між ОСОБА_1 (дарувальник 1), ОСОБА_3 (дарувальник 2 ) та ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3061, за умовами якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 безоплатно передали у власність ОСОБА_2 належний їм на праві спільної часткової власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,1485 га, кадастровий номер: :01:002:0315, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до пунктів 2, 5 договору документом, який підтверджує право спільної часткової власності дарувальників на відчужуваний житловий будинок є рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.06.2009 року (cправа № 2-64). Документом, що підтверджує право власності дарувальника 1 на відчужувану земельну ділянку є свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Антонюк О.В. 23.11.2022 року за реєстровим №2952. Вказаний договір як підстава виникнення права власності вказане у витязі (інформації) з Державного речових прав на нерухоме майно № 344398302 від 28.08.2023 року ( а.с. 17-20, 21-22).

Відповідно до довідки №1250, виданої 28.10.2008 року Воскресинцівською сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області, за господарством, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , рахується земельна ділянка для обслуговування житлового будинку площею 0,1485 га згідно Державного акту на право власності на землю №249 від 29.11.1994 року серії ІФ-07-08-2/000264 (а.с. 15 ).

Згідно з даними довідки серії МСЕ №0263991 від 18.02.2010 року, виданої спеціалізованою психіатричною МСЕК Івано-Франківським бюро медико-соціальної експертизи, ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю ІІІ групи, довічно, та вказано, що йому протипоказана важка фізична праця з психоемоційним напруженням ( а.с. 13-14).

У довідці №281, виданої 13.09.2023 року структурним підрозділом Поліклініка КНП Коломийська ЦРЛ Коломийської міської ради, зазначено, що ОСОБА_1 перебуває під диспансерним наглядом у дільничного травматолога з діагнозом: двобічний гонартроз ІІІ; потребує оперативного лікування (ендопротезування правого колінного суглобу) а.с. 16 )).

Відповідно до довідки №1776/03.1, виданої 13.09.2023 року відділом обслуговування громадян №8 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, ОСОБА_1 перебуває на обліку у вказаному відділі і отримує пенсію по інвалідності (ІІІ група загальне захворювання довічно (а.с. 11)).

Згідно з даними довідки про доходи №1006 5507 0407 1007, виданої 13.09.2023 року управлінням обслуговування громадян №12 Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області ОСОБА_1 перебуває на обліку у Коломийському об`єднаному управлінні ПФУ в Івано-Франківській області і отримує пенсію по інвалідності; сума пенсії за період з квітня по вересень 2023 року становила 22 026,96 грн. ( по 3 671,16 грн. щомісячно ( а.с. 12 )).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , сусідка позивача, суду пояснила, що позивач залишився проживати у вказаному будинку як спадкоємець після смерті матері і з часом через проблеми зі здоров`ям (болі в колінах), виникла потреба в догляді за ним. Деякий час за ним здійснювала догляд племінниця ОСОБА_6 , яка виїхала за кордон. Згодом позивач повідомляв, що його обманули, забрали хату та виганяють його. Свідку відомо, що доглядати позивача повинен був ОСОБА_2 , однак, не робив цього.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні вказала, що ОСОБА_1 спочатку проживав із онукою його сестри - ОСОБА_4 , яка разом із сім`єю після початку військових дій виїхала за кордон, адже ОСОБА_1 потребував сторонньої допомоги, оскільки його боліли ноги та він не міг самообслуговуватись. Через деякий час до нього прийшов ОСОБА_8 ( відповідач ) і сказав, що буде допомагати йому, якщо він перепише на нього частину будинку. ОСОБА_2 обіцяв ОСОБА_1 , що допоможе зробити необхідну для останнього операцію. Однак, після укладення договору, він не дотримався свого слова та, як відомо свідку, намагаються вигнати ОСОБА_1 з будинку.

Згідно зі статтею 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вищенаведеного, враховуючи, що судом встановлено, що позивач, починаючи з 2010 року, є особою з інвалідністю ІІІ групи, людиною похилого віку та за станом здоров`я потребував стороннього догляду, у період укладення спірного правочину та задовго до його укладення, має відповідні вади здоров`я, які супроводжують останнього донині, потребуючи оперативного втручання, а також отриманням ним незначної пенсії по інвалідності, та те, що вказаний будинок (його частка) є єдиним його житлом, які у повній мірі впливають на дії, зумовлюючи прийняття рішень під дією тяжких для нього обставин у вигляді тяжкої хвороби, для усунення або зменшення якої він вважав за необхідне укласти вищевказаний правочин, про що останній стверджував як у позовній заяві, так і під час судового розладу по суті, а також допитані свідки, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір дарування було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах і що його волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, тому він підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України, в частині дарування позивачем відповідачу 39/100 частин належного йому житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки.

Тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що позивачем за звернення до суду з даною позовною заявою сплачено судовий збір в розмірі 1 073,60 грн., що стверджується квитанцією від 24.11.2023 року (а.с. 24). Дані судові витрати підлягають присудженню з відповідача на користь позивача в зв`язку із задоволенням позовних вимог.

На підставі наведеного, ст. ст. 15, 16, 203, 204, 233, 717 ЦК України, та, керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 89, 263 - 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 12.12.2022 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Антонюк О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3061, в частині дарування ОСОБА_1 ОСОБА_2 39/100 (тридцять дев`ять сотих) частин житлового будинку та господарських будівель і споруд та земельної ділянки, площею 0,1485 га, кадастровий номер: :01:002:0315, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , уродженця, жителя та місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 (одна тисяча сімдесят три ) гривні 60 копійок судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , уродженець, житель та місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_3 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 25 червня 2024 року.

Суддя: Яремин М. П.