Справа № 175/9247/23
Провадження № 2/175/2327/23
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

23 квітня 2024 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бойко О.М.,

при секретарі судового засідання Радонському М.М.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Мухи С.С.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя в якому просить суд:

-визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 166,6 кв.м, житловою площею 50,6 кв.м.;

-визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 166,6 кв.м, житловою площею 50,6 кв.м.;

-стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 21 травня 1983 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , уклали шлюб, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, про що складено відповідний актовий запис №99 від 21.05.1983 року. Вказані обставини засвідчуються витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №7 від 08.09.2010 року.

За спільною заявою подружжя про розірвання шлюбу, 24 липня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №149 від 24.07.2009 року та видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з травня 1983 року по липень 2009 року, за їх спільні кошти було збудовано двоповерховий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок загальною площею 166,6 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м., було збудовано за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці виділеній Відповідачу на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 13.09.1983 року на підставі рішення Виконкому Ради народних депутатів №322 від 30.08.1983 року, посвідченого 26.10.1983 року нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної кантори Дьяковою Л.І. та зареєстрованого у реєстрі за №2384.

19 листопада 1997 року рішенням Підгородненської міської Ради народних депутатів №114 було затверджено Акт приймання в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та господарських будівель індивідуального забудовника ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до тексту вказаного Акту, приймальною комісією було встановлено, що ОСОБА_2 розпочав забудову в 1983 році та закінчив її в 1996 році.

Згідно відповіді Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Слобожанської селищної ради» вих. №903 від 29.08.2023 року, за даними архіву КП «БТІ» станом на 31.12.2012 року, право власності ОСОБА_2 на житловий будинок буд. АДРЕСА_1 , зареєстровано БТІ 27.11.1997 року за реєстровим номером №6807-36.

Крім того, ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку під збудованим житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням під будівництво та обслуговування житлового будинку, будівель і споруд загальною площею 0,098 га, що засвідчується копією держакту на право приватної власності на землю серія ДП №019668 від 18.11.1997 року.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Муха С.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з травня 1983 року по липень 2009 року, за їх спільні кошти було збудовано двоповерховий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок загальною площею 166,6 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м., було збудовано за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці виділеній Відповідачу на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 13.09.1983 року на підставі рішення Виконкому Ради народних депутатів №322 від 30.08.1983 року, посвідченого 26.10.1983 року нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної кантори Дьяковою Л.І. та зареєстрованого у реєстрі за №2384.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом?якшують або скасовують відповідальність особи.

Дія актів цивільного законодавства в часі регламентована ст. 5 ЦК України, згідно якої, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом?якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

За роз`ясненнями викладеними у п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», яка узгоджується із Рішенням Конституційного Суду України №1-рп/99 по справі №1-7/99 за конституційним зверненням про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів визначено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України (далі - СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов?язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов?язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Тобто з урахуванням положення ч. 1 ст. 58 Конституції України закріплений принцип зворотної дії в часі закону та інших нормативно-правових актів, у випадку коли вони пом?якшують або скасовують відповідальність особи.

У зв?язку з цим порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначаються Кодексом про шлюб та сім?ю України, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими Сімейним кодексом України.

За таких обставин розмір часток подружжя у майні, що є об?єктом права спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами чинного СК України.

Враховуючи вищевикладене, під час розгляду справи підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім?ю України, що визначали правовий режим майна набутого під час шлюбу станом на момент його реєстрації за Відповідачем, а саме на - 27.11.1997 року.

Згідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім?ю України (у редакції станом на 01.04.1996 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Керуючись статтею 28 Кодексу про шлюб та сім?ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться у чинному Сімейному кодексі України, де у ч.1 ст.60 кодексу визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя (4.2 ст.60 СК).

Відповідно до ч.1 ст.61 Сімейного кодексу України, об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Керуючись ст.60 та ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Вказані положення Сімейного кодексу повністю кореспондуються з положеннями ч.3 ст.368 та 4.2 ст.370 Цивільного кодексу України, та ст. ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім?ю України (у редакції станом на 01.04.1996 року).

Згідно ст. 29 Кодексу про шлюб та сім?ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Керуючись ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Право подружжя на поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (4.1 та 4.2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Частиною 1-ю статті 368 Цивільного кодексу України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Керуючись ч. 3 та ч. 4 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім?ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ст. 370 ЦПК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до п. 9 ППВСУ №16 від 12.06.1998 р. (у редакції яка була чинною на реєстрації права власності на спірне домоволодіння): належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об?єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 29.04.2009 року по цивільній справі №6-4822св08 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь - які види майна, незалежно від того, на ім?я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

За наведених обставин та враховуючи вищезазначені норми права, є доведеним той факт, що сторонами під час шлюбу набуте вищезазначене майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.1 - ч.2 ст.317 ЦК).

Крім того, ч.1 та ч.2 ст.319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1 та 4.2 ст.328 ЦК України).

Керуючись ч. 1 ст. 386 ЦК України, Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб?єктів права власності.

У відповідності до положень статті 41, 55 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року (Закону №475/97- ВР), визначено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, які передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що спірне нерухоме майно було придбано під час перебування сторін у шлюбі. Будь-яких доказів того, що кошти на придбання майна були особистими коштами відповідача, суду не надано.

За таких обставин, суд доходить висновку, що спірне нерухоме майно було придбано в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, за спільні кошти подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності сторін і у зв`язку з розірванням шлюбу може бути об`єктом поділу майна подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 11-13, 81, 82, 83, 89, 139, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16, 355, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 69-71 СК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 166,6 кв.м, житловою площею 50,6 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 166,6 кв.м, житловою площею 50,6 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 2300,00 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя О.М.Бойко