ЄУН №337/2269/24
Провадження № 2/337/1214/2024
Р І Ш Е Н Н Я ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.06.2024 м.Запоріжжя
Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Мальованого В.О. , за участю секретаря Крижко Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яни Станіславівни, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконною та скасування постанови приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії,
17.04.2024 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом в якому прохає:
- визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , єдиним спадкоємцем за законом після смерті дружини ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- визнати незаконною та скасувати постанову приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яни Станіславівни від 26.03.2024 року № 162/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що видається для підтвердження права на спадщину, яка знаходиться за кордоном, після смерті ОСОБА_5 ;
- зобов`язати приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яну Станіславівну, повторно розглянути заяву ОСОБА_2 , діючої від імені ОСОБА_1 , за довіреністю, посвідченою ОСОБА_6 , консулом Генерального консульства України в Барселоні 22.12.2023 року по реєстру за № 570/4-6343, про вчинення нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що видається для підтвердження права на спадщину, яка знаходиться за кордоном, після смерті ОСОБА_5 , з урахуванням висновків суду, викладених в рішенні суду зазначеного у позові за результатами розгляду даної справи.
В обґрунтування позовних вимог зазначено.
26.03.2024 року позивач, в особі представника ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що видається для підтвердження права на спадщину, яка знаходиться за кордоном, як єдиному спадкоємцю, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Приватний нотаріус Корнієнко Я.С. відмовилась видати на ім`я позивача свідоцтво про право на спадщину, оскільки вважає це неможливим, тому що відповідно до документів, що містяться в спадковій справі, окрім позивача спадкоємцями за законом є діти померлої ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , як такі, що прийняли спадщину шляхом постійного проживання з померлою на день її смерті. Позивач вважає, що відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії є незаконною, порушує його права та інтереси, та є такою, що підлягає скасуванню, оскільки заочним рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 09.04.2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_3 визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до тексту зазначеного заочного рішення, судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з 2010 року у спірній квартирі не проживають. Також в заочному рішенні суду зазначено, що суду не надано будь-яких відомостей про звернення відповідачів до компетентних органів для прийняття спадщини після померлої матері. На думку позивача, зазначені факти встановлені рішенням суду, що набрало законної сили та не підлягає доказуванню. З урахуванням вищевикладеного, позивач вважає що ОСОБА_3 та ОСОБА_3 не є такими, що прийняли спадщину після смерті матері ОСОБА_5 , шляхом постійного проживання з останньою на день її смерті, та рахує себе єдиним спадкоємцем за законом на все спадкове майно після смерті дружини ОСОБА_5 .
Ухвалою суду від 22.04.2024 року провадження у справі відкрито і для виконання завдання підготовчого провадження призначено підготовче засідання.
09.05.2024 року від відповідача приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнала повністю та у відзиві зазначила, що вона є неналежним відповідачем по справі. Так, виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна зацікавленість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Нотаріус не може бути відповідачем у категорії справ, де предметом позову є спір про право, а в даному випадку позивач вимагає визнати його єдиним спадкоємцем за законом після смерті дружини, тобто в даному випадку є спір про право. Стосовно визнання позивача єдиним спадкоємцем за законом після смерті дружини ОСОБА_5 вважає, що правильним предметом позову має бути встановлення неприйняття спадщини дітьми спадкоємця ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .
Ухвалою суду від 20.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились. Представник позивача надала до суду заяву, про розгляд справи без участі позивача та представника позивача.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, причину не явки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи в судовому засіданні повідомлялася належним чином. Надала до суду відзив на позовну заяву.
Треті особи в судове засідання не з`явились, причину не явки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи в судовому засідання повідомлялися належним чином.
Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, відзив на позовну заяву, приходить до наступного висновку.
26.03.2024 року позивач ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що видається для підтвердження права на спадщину, яка знаходиться за кордоном за формою № НОМЕР_1 , як єдиному спадкоємцю, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. від 26.03.2024 року №162/02-31 відмовлено представнику позивача ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що видається для підтвердження права на спадщину, яка знаходиться за кордоном на ім`я ОСОБА_1 , після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Постанова приватного нотаріуса мотивована тим, що відповідно до документів, що містяться в спадковій справі №18/2020, заведеної приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. на підставі заяви про прийняття спадщини за законом ОСОБА_1 , спадкоємцями за законом є діти померлої ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як такі, що прийняли спадщину шляхом постійного проживання з померлою на день її смерті, що підтверджується довідкою №04-07/3/2901, виданою Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 06.03.2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом ст. 51 ЦПК України, належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом.

Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові.

Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Частиною 1 ст.1 Законом України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що нотаріус не може виступати належним відповідачем по даній справі з приводу позовних вимог про визнання позивача ОСОБА_1 єдиним спадкоємцем , оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач заперечує факт прийняття третіми особами ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , спадщини після смерті їх матері ОСОБА_5 , шляхом постійного проживання з померлою на день відкриття спадщини. В даному випадку належними відповідачами є ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

За таких обставин, з урахуванням характеру спірних правовідносин, ефективним способом захисту прав позивача в даному випадку є вимога про встановлення факту неприйняття спадщини третіми особами ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .

Щодо вимоги позивача про визнання та скасування постанови приватного нотаріуса.

Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ з посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

У відповідності до п. 10 ч. 1ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Закон України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти.

Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч.3 ст.49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні.

Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, визначено ст.49 Закону України «Про нотаріат» і він не є вичерпним.

За наявності умов, передбачених ст.49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.

У відповідності до ч.2 ст.50 Закону України «Про нотаріат», право на оскарження нотаріальної дії чи акта або відмови у її вчиненні, має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Згідно з п.п.4.12 п.4 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Пунктом 4.14. Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину визначено, що нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Згідно ст.68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Таким чином, підставами для визнання нотаріальної дії незаконною є невідповідність здійснення такої дії чинному законодавству та порушення процедури здійснення нотаріальної дії.

Приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Корнієнко Я.С. при винесенні постанови від 26.03.2024 року № 162/02-31, керувалась вимогами ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», та з`ясувавши, що окрім позивача спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 , є її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , як такі, що прийняли спадщину шляхом постійного проживання з померлою на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою №04-07/3/2901, виданою Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 06.03.2020 року, та є доказом постійного проживання спадкоємців зі спадкодавцем, відповідно до положень п.п. 3.20. п. 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року, відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що видається для підтвердження права на спадщину, яка знаходиться за кордоном.

Тобто, постанова приватного нотаріуса Запорізького нотаріального округу Корнієнко Я.С. від 26.03.2024 року № 162/02-31 є мотивованою та законною.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання приватного нотаріуса повторно розглянути заяву про вчинення нотаріальної дії.

Згідно пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права.

Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що при задоволенні позову про оспорення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його компетенції.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат».

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) Верховний Суд зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта.

Враховуючи викладене, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги повністю не підлягають задоволенню.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, суд приймає рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яни Станіславівни, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконною та скасування постанови приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Суддя: В.О.Мальований