ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2024 року м. Чернівці Справа № 727/11147/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Скулеба А.І.,

позивач: акціонерне товариство «Сенс Банк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 березня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Слободян Г.М., дата складання повного тексту рішення 11 березня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позов посилається на те, що 21.09.2015 року між АТ «Альфа Банк», яке згідно протоколу позачергових загальних зборів акціонерів №2/2022 від 12.08.2022 змінило найменування на АТ «Сенс Банк», та відповідачем укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №630311046, відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в поряду та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором.

Банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти, однак останній належним чином не виконав покладені на нього зобов`язання, порушив умови договору, в результаті чого станом на 22.01.2023 року має заборгованість у розмірі 121 107,1 грн, які позивач просив стягнути на підставаі рішення суду, а також компенсувати судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 березня 2024 року позовні вимоги АТ «Сенс Банк» задоволено.

Провадження №22-ц/822/523/24

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором №630311046 станом на 28.02.2023 року, в розмірі 121 107,1 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Із вказаним рішенням сторона відповідача не погодилася та оскаржила його в апеляційному порядку, вважає останнє незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що надана виписка по рахунку й розрахунок заборгованості не є належними доказами видачі відповідачу кредитних коштів та наявності заборгованості.

З обґрунтування та доводів позовної заяви не вбачається, що між позивачем та відповідачем було укладено оферту на укладення договору кредиту.

Стверджує, що відповідач не надавав згоду на збільшення кредитного ліміту, у зв`язку із чим вказаними діями позивача штучно була збільшена заборгованість, нараховано проценти та комісію.

Крім іншого, відповідач неодноразово звертався до банку для врегулювання спору в позасудовий спосіб, просив про реструктуризацію боргу у зв`язку із початком повномасштабної військові агресії російської федерації.

На підставі наведеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні заявлених вимог, стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було виконано взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, відповідачем жодних доказів на спростування розміру кредитної заборгованості та її складових, власного розрахунку боргу не надано, фактичне користування перерахованими АТ «Сенс-Банк» на його особистий рахунок кредитними коштами не спростовано.

Вказане рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає не в повній мірі.

З матеріалів справи вбачається, що 21.09.2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 підписано оферту на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та акцепт пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки з відкриттям відновлювальної кредитної лінії (а.с.5/зворот).

В п.3.1. Оферти відповідач запропонував встановити ліміт відновлювальної кредитної лінії у розмірі 75 000 грн та згідно Акцепту пропозиції сторони обумовили ліміт у визначеній сумі (п.3.1.).

Згідно п.3.1.1. запропоновано банку й надалі погоджено останнім, що сума кредиту, що є доступною клієнту на момент укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії з встановленого договором вказаного в оферті на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії складає 1000 грн. При цьому, сума кредиту, що може бути доступна клієнту в будь-який час протягом строку дії відновлювальної кредитної лінії та яка відрізняється від суми, що вказана в цьому пункті, у порядку та спосіб визначений умовами договору. Сума кредиту, що може бути доступна клієнту в будь якому випадку не може перевищувати ліміт відновлювальної кредитної лінії, який становить 75 000 грн.

Процентна ставка за користування коштами відновлювальної кредитної лінії при вчиненні торгових операцій та/або операцій зняття коштів готівкою складає 40% річних (п.3.2.).

Згідно п.3.3 Угоди, обов`язковий мінімальний платіж встановлений у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн.

Згідно анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» відповідач підтвердив, що ця анкета-заява є акцептуванням, в розумінні ст. 642 ЦК України, його згоди на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» та отримання банківських послуг на умовах, визначених публічною пропозицією та продуктами банку, депозитні вклади фізичних осіб, поточні рахунки фізичних осіб, платіжні картки фізичних осіб, кредитні картки фізичних осіб, кредити фізичних осіб, послуги системи інтернет-сервісу «My Alfa-Bank», інших банківських послуг, що передбачені умовами публічної пропозиції (п.2.1.1 анкети - заяви).

Пунктом 2.1.2 анкети-заяви передбачено, що відповідач приймає пропозицію банку на отримання банківських послуг щодо відкриття та ведення рахунків, випуск та обслуговування карток, розміщення депозитних вкладів, отримання кредитів, послуг з обслуговування в системі інтернет-сервісу «My Alfa-Bank» дистанційного розпорядження рахунками з використанням Заявок на здійснення договірного списання, що можуть здійснюватися з використанням електронного підпису та іншого аналогу власноручного підпису та інших послуг за продуктами банку (а.с.6).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_1 станом на 28.02.2023 року має заборгованість перед банком в сумі 121 107,09 грн (а.с.10/зворот).

Позивачем на адресу відповідача надсилались досудові вимоги щодо виконання договірних зобов`язань від 03.07.2023 року (а.с.23-25), а також без дати на суму заборгованості станом на 22.01.2023 року розміром 110102,01 грн (а.с.73).

З витягу з ДРБ, наданого НБУ від 02.12.2022 року, вбачається, що АТ «Альфа-Банк» змінив найменування на АТ «Сенс Банк» та має право на здійснення банківської діяльності з 24.03.1993 року (а.с.26).

Відповідно до частин 1 і 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Взяті на себе зобов`язання за договором від 21.09.2015 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши ОСОБА_1 кредитні ресурси, однак в порушення зазначених умов договору останній зобов`язання за договором належним чином не виконав. Ці обставини підтверджуються рухом коштів по рахунку відповідача про активне використання картки з 2015 року.

ОСОБА_1 є таким, що отримував кредитні кошти, користувався ними та протягом тривалого періоду часу частково виконував зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою «операції по картці», які було надано банком до суду першої інстанції та не заперечується самим відповідачем (а.с.10, 17-22).

Банком в підтвердження боргу ОСОБА_1 надано розрахунок заборгованості та виписку по рахунку боржника, яка є первинним документом та підтверджує здійснені по банківському рахунку операції, тому суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позовних вимог банку в частині наявності у відповідача заборгованості.

Так, задовольняючи позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором суд першої інстанції виходив з доведеності невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору. Проте, висновки суду першої інстанції щодо розміру заборгованості ОСОБА_1 є помилковими, суд залишив поза увагою доводи відповідача щодо розбіжності сум в досудовій та позовній вимозі, не перевірив правомірність збільшення в односторонньому порядку кредитного ліміту, не надав оцінку запереченням відповідача щодо правомірності стягнення комісії та сум за обслуговування кредиту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що умови наявних в матеріалах справи анкети-заяви, оферти та акцепту пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії не містять відомостей щодо можливості банку самостійно збільшувати/зменшувати ліміт відновлювальної кредитної лінії, а навпаки, сторонами було погоджено, що ліміт встановлено в розмірі 75 000 грн, а сума кредиту в будь-якому випадку не може перевищувати ліміт, який становить вказану суму.

Доводи з приводу невідповідності умов кредитного договору законодавству що стягнення комісії та обслуговування кредиту є неспроможними, оскільки операції по карті не містять відомостей про стягнення комісій, а на момент укладання Договору 21.09.2015 року законодавство про споживче кредитування таких заборон не містило, оскільки ЗУ «Про споживче кредитування» було прийнято 15.11.2016 року і набрав останній чинності 10.06.2017 році та дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом, що виключає можливість застосування останнього до спірних правовідносин. Крім того, стороною відповідача укладений із банком договір кредиту не оскаржено та сам відповідач в суді першої інстанції визнав, що підписував документи, брав кредит у АТ «Альфа-Банк» в певному розмірі, користувався кредитними коштами та вносив внески на погашення, отже прийняв такі умови.

Суд апеляційної інстанції з урахуванням заперечень відповідача щодо розміру заборгованості приходить до висновку про здійснення перерахунку визначеної позикодавцем заборгованості, виходячи з наступного.

ВС неодноразово вказував на те, що якщо суди не погоджуються з боргом, заявленим банком до стягнення, як таким, що не відповідає правильному розрахунку, то суди повинні самі навести розрахунок боргу та описати з правової точки зору, чому саме в такому розмірі повинен борг та чому платежі заявлені банком не можуть бути стягнуті. Роботу собі судді можуть спростити лише тим, щоб зобов`язати позивача подати уточнений розрахунок з урахуванням зауважень суду, відповідача подати контр-розрахунок.

До аналогічних правових висновків прийшов Верховний Суд у постановах: від 19.10.2022 року, справа №501/19/17; від 22.06.2022 року, справа №296/7213/15; від 19.01.2022 року, справа №199/5072/19; від 19.01.2022 року, справа №204/3530/17.З виписки по рахунку з кредитною карткою World DM за період з 21.09.2015 року по 28.02.2023 року вбачається, що 31.05.2021 року банком прийнято рішення про збільшення кредитного ліміту та встановлено новий кредитний ліміт 180 000 грн (а.с.12/зворот).

Відповідно до даних операцій по картці інтенсивне користування відповідачем відбувалося в період з 21.09.2015 року по 23.03.2022 року (а.с.17-22), а вже в період після зазначеної дати відомості в матеріалах справи відсутні, позивачем не надані.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що станом до збільшення кредитного ліміту, а саме на 21.05.2021 року у відповідача заборгованість по тілу кредиту складала 20 536,85 грн, інша заборгованість відсутня, а після збільшення такого заборгованість по тілу кредиту станом на 21.06.2021 року склала вже 41 067,57 грн та добавився борг за відсотками по кредиту у розмірі 134,40 грн (а.с.10/зворот колонки 65, 66).

Надалі кредитний ліміт в односторонньому порядку без належних правових підстав збільшується банком 23.03.2022 року до 83240,81 грн, 21.04.2022 року до 83240,81 грн, 23.05.2022 року до 88663,90 грн, 22.06.2022 року до 91533,72 грн, 22.07.2022 року до 94569,93 грн, що, в подальшому, потягло за собою збільшення заборгованості у відповідача, списання процентів за користування кредитом з більшого, ніж передбачено договором ліміту на покупки та готівкові операції щодо списання грошових коштів, які направлялися банком виключно в погашення боргу, тощо.

Як вбачається з витягу «операції по картці» та виписки по рахунку з кредитної картки у період з 22.05.2021 року по 20.06.2021 року ОСОБА_1 здійснив покупки на 290,53 грн, таким чином заборгованість по тілу збільшилася з 20 536,85 грн до 20 827,38 грн, через що борг по відсоткам за цей період із розрахунку 3,333% (40% річних) на місяць склав 658,59 грн і жодних сум у цей період не погашено.

Далі, в період з 21.06.2021 року по 20.07.2021 року ОСОБА_1 здійснив покупки на 7179,95 грн, погасив 1050 грн, з яких 658,59 грн згідно черговості слід спрямувати на погашення заборгованості по відсоткам, а різниця 341,41 грн на зменшення заборгованості по тілу кредиту, яка на кінець періоду склала 26 615,92 грн.

Аналогічно, за таким принципом враховуючи витрати з карти, надходження на карту та необхідність сплати відсотків (згідно відомостей, наданих банком про рух коштів на картковому рахунку а.с.11-22) у періоди з 21.07.2021 року по 21.03.2022 року заборгованість за тілом кредиту склала 79 002,61 грн та по відсоткам на максимальний кредитний ліміт у 75 000 грн 2467,82 грн.

Після цього періоду банком не надано інформацію про користування відповідачем коштами по картковому рахунку до заявленого в позові періоду 22.01.23 року (а.с.17-22), через що суд позбавлений можливості належними доказами оцінити розмір невиконаних зобов`язань перед банком в період після 21.03.22 і до 21.01.2023 року

За таких обставин, а також відсутності доказів внесення відповідачем сум на погашення заборгованості після 21.03.22 року слід нараховувати обумовлену суму відсотків (40% річних) лише на 75000 грн (обумовлений максимальний кредитний ліміт), розмір яких станом на заявлений в позові період складає 25150.69 грн.

Отже, доведеним розміром заборгованості ОСОБА_1 за вищевказаним Договором станом на 21.01.23 року є доданок сум з тіла кредиту (79002,61 грн), боргу за відсотками на 21.03.22 року (2467,82 грн) та на 21.01.23 року (25150,69грн), що складає 106621,12 грн, які і підлягають стягненню на користь позикодавця, у зв`язку із чим рішення суду підлягає зміні в розмірі стягнутої заборгованості.

Що стосується доводів апеляційної справи стосовно того, що виписка по рахунку не є належним доказом отримання кредитних коштів, суд апеляційної інстанції вказує, що такі є неспроможними, оскільки виписка по рахунку клієнта є тим документом, який підтверджує факт видачі коштів клієнта, так і тим документом, який відповідає законодавству про бухгалтерський облік та фінансову звітність. А тому, може бути належним та допустимим доказом, який підтверджує наявну заборгованість позичальника.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: від 30.11.2022 року справа №214/6975/15-ц; від 25.11.2022 року справа №1512/2-214/11; від 21.09.2022 року справа №381/1647/21; від 01.08.2022 року справа № 369/11694/15-ц; від 06.07.2022 року справа №128/2269/20; від 01.06.2022 року справа №172/35/16-ц; від 31.05.2022 року справа №194/329/15-ц, тощо.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні.

Щодо витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як передбачено частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 Закону №5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону №5076-VI).

Закон №5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону №5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону №5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Однак, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

На підтвердження надання правничої допомоги сторона відповідача надала суду апеляційної інстанції: копію ордера серії ВЕ №1110251 від 19.04.2024 року; копію договору про надання правової допомоги від 12.04.2024 року між адвокатом Сікорською І.С. та ОСОБА_1 , де в п.3.1. визначено, що за правову допомогу, передбачену в п.п.1.2 Договору, клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі визначеною додатком №1 до цього договору; копію додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 12.04.2024 року, в якому в п.1.1. сторони погодили надання адвокатом наступної допомоги (складання, оформлення та подання апеляційної скарги), загальна вартість правової допомоги складає 10000 грн; копії квитанцій про оплату (а.с.162-166).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Виходячи з відсутності заперечень іншої сторони та з того, що апеляційну скаргу задоволено частково, колегія суддів приходить до висновків про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог позову за апеляційним переглядом вказаної справи (11,96%), тобто 1196 грн.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позову позивач сплатив 2684 грн, які по результату розгляду стягнуті з відповідача.

З урахуванням задоволення вимог позивача після апеляційного перегляду на 88,04% з відповідача на користь позивача слід стягнути 2362,99 грн за подання позовної заяви.

За подання апеляційної скарги стороною відповідача сплачено 4026 грн, а з урахуванням часткового задоволення позовних вимог за апеляційним переглядом справи, з позивача на користь відповідача слід стягнути 481,51 грн.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст.141 ЦПК України).

Отже, за результатом апеляційного перегляду справи в частині розподілу судових витрат в рахунок взаємозаліку (2362,99 481,51) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1881,48 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд справи.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 березня 2024 року змінити, зменшити розмір визначеної до стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» суми заборгованості за кредитним договором до 106 621 (сто шість тисяч шістсот двадцять одна) грн 12 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Здійснити новий розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір у розмірі 1881,48 грн.

Стягнути з акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 1196 (одну тисячу сто дев`яносто шість) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк