Номер провадження: 22-ц/813/3526/24
Справа № 500/3145/19
Головуючий у першій інстанції Присакар О.Я.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на період навчання повнолітньої дитини та додаткових витрат,

встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним вище позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь додаткові витрати на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 10 567,50 грн та аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання, у розмірі 3 000 грн, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років..

Позов обґрунтований тим, що сторони з 20 серпня 1999 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, і мають двох дітей, повнолітнього сина ОСОБА_4 , та неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Повнолітній син сторін ОСОБА_6 , навчається на денній формі навчання у Дунайському інституті НУ «Одеська морська академія» на платній основі, стипендію не отримує, вартість навчання складає 127 800 грн відповідно до договору про надання освітніх послуг.

На виконання умов договору, 18 серпня 2018 рок , тобто до досягнення сином повноліття, позивачкою було сплачено за навчання сина 15 975 грн за І семестр та були понесені додаткові витрати на придбання форми для навчання на загальну суму 5 160 грн, тобто понесено додаткові витрати на загальну суму 21 135 грн.

Також позивачка зазначає, що після досягнення сином повноліття його щомісячне утримання становить щонайменше 5 363, 50 грн, тому вважає доцільним стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_6 на період його навчання у розмірі 3 000 грн щомісячно, оскільки з відповідачем щодо надання ним матеріальної допомоги на утримання сина у добровільному порядку не досягнуто домовленості, відповідач здійснює підприємницьку діяльність, пов`язану з перепродажем автомобілів та має значний стабільний дохід, при цьому не приймає участі в утриманні повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання у розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з 03 травня 2019 року до закінчення ним навчання, а в разі продовження навчання, та не більше ніж до досягнення ним 23-річного віку, а саме по 26 грудня 2023 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 7987,50 грн.

Не погодившись з вказаним рішення суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_1 вказує, що ним було надано суду докази на підтвердження його неспроможності сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання у зв`язку з перебуванням на лікуванні та придбання медичних препаратів, а також у зв`язку з перебуванням на його утриманні тяжко хворої матері, що залишилось судом поза увагою. Вирішуючи справу по суті спору судом не враховано, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі № 500/6324/18 від 31 січня 2019 року з нього стягуються аліменти на користь неповнолітньої дитини сторін - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 3 000 гривень щомісячно, отже сумарний розмір відрахувань на сплату аліментів перевищує 70% мінімальної заробітної плати .

Щодо заявленого позивачкою розміру додаткових витрат на дитину, скаржник зазначає, що такі є недоведеними.

08 лютого 2024 року ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Кобаль Р.І., направила до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, заперечуючи проти її задоволення, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Щодо спроможності відповідача сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина представник позивачки зауважує, згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2019 року по 2 квартал 2022 року дохід відповідача склав щонайменше 946 392,12 грн, тож середньомісячний дохід відповідача, ОСОБА_1 , за період з 1 кварталу 2019 року по 2 квартал 2022 року складає 31546,40 грн із розрахунку (946392,12/30 місяців), тобто, у випадку стягнення аліментів на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду по справі № 500/3145/19 від 31 січня 2019 року в розмірі 2000 грн та на підставі рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі № 500/6324/18 від 31 січня 2019 року в розмірі 3000 грн, відрахування не перевищать навіть 16% із середньомісячного доходу відповідача.

Заслухавши доповідача, пояснення представника скаржника ОСОБА_8 за доводами апеляційної скарги, представника позивачки ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з підстав її необґрунтованості та законності оскаржуваного рішення, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду вказаним вимогам відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, суд виходив з того, що відповідач працездатний, має доходи, тому у нього є можливість надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання та потребує такої допомоги, з урахуванням стягнення з нього аліментів на утримання доньки сторін.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання сина, суд першої інстанції виходив з того, що такі були здійсненні в період з 18 серпня 2018 року по 10 жовтня 2018 року, тобто до досягнення ОСОБА_1 повноліття, при цьому суд дійшов висновку про відмову у стягненні понесених позивачкою витрат на придбання форми для учбового закладу, зазначивши, що придбання одягу не можна віднести до особливих обставин, наявність яких законодавство пов`язує з можливістю стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, до яких суд дійшов з додержанням вимог матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин та у відповідності норм процесуального права, з огляду на таке.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Так, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони з 20 серпня 1999 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, і від цього шлюбу мають двох дітей, повнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які постійно проживають з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 .

18 серпня 2018 року позивачкою ОСОБА_2 було сплачено 15 975 грн за навчання ОСОБА_3 на виконання умов Договору про надання освітніх послуг № 4010-18/СВДІ від 16 серпня 2018 року.

21 серпня 2018 року ОСОБА_2 за придбання форми необхідної для навчання сина сплачено 1800 грн, а також 10 жовтня 2018 року понесені такі витрати у сумі 3360 грн.

Відповідно до довідки № 0686 від 10 вересня 2018 року, виданої директором ДІ НУ «ОМА», ОСОБА_3 дійсно є курсантом 1 курсу, спеціалізації «Судноводіння» денної форми навчання Дунайського інституту Національного університету «Одеська морська академія» (наказ про зарахування № 333/Н від 15 серпня 2018 року). Навчання за кошти фізичних осіб, стипендію не отримує. Термін закінчення навчального закладу - червень 2022 року.

Навчання здійснюється на контрактній основі, загальна вартість освітніх послуг за весь термін навчання складає 127 800 грн, що підтверджується відповідним договором про надання освітніх послуг за денною формою навчання № 4010-18/СВДІ від 16 серпня 2018 року.

Згідно довідки Національного університету «Одеська морська академія» від 09 січня 2023 року № 211 ОСОБА_3 направлений для проходження практичної підготовки на судні під українським або іноземним прапором відповідно до наказу ректора від 05 січня 2023 року № 24, з 15 січня 2023 року терміном 6 місяців.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків відповідь на запит у електронному вигляді від 09 листопада 2022 року загальна сума доходу ОСОБА_1 за 2019 рік складає 946 392 (дев`ятсот сорок шість тисяч триста дев`яносто дві) грн 12 коп, з яких 854 192 (вісімсот п`ятдесят чотири тисячі сто дев`яносто дві) грн 12 коп дохід від продажу рухомого майна та 92 200 (дев`яносто дві тисячі) грн дохід отриманий як фізичною особою-підприємцем, що спростовує твердження представника відповідача, про відсутність у ОСОБА_1 доходу.

Згідно відповіді КНП ІМР ІР ОО «Ізмаїльська міська центральна лікарня» від 10 вересня 2021 року № 01/06-722 ОСОБА_1 звертався на прийом до лікаря-психіатра згідно записів в медичній карті амбулаторного пацієнта 14 вересня 2020, 23 листопада 2020 та 11 червня 2021 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2019 року у цивільній справі № 500/6324/18 стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі по 3000 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 вересня 2018 року і до досягнення повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у пункті 18 звернув увагу судів на те, що до передбаченої статті 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Тлумачення відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Також, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №183/1679/17 (провадження №61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі №756/4947/17-ц (провадження №61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі №521/16268/18 (провадження №61-20458св19).

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на недоведеності підстав позову, водночас колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, як безпідставні, зважаючи на надання позивачкою Договору про надання освітніх послуг № 4010-18/СВДІ від 16 серпня 2018 року та квитанцію № 0.0..1 від 18 серпня 2018 року про плату навчання (договір № 4010-18/СВДІ ), яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

Правова ж позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі №466/532/16-ц, цитована у апеляційній скарзі, про неможливість застосування правил статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, є нерелевантною обставинам цієї справи, оскільки додаткові витрати за стягненням яких позивачка звернулась до суду були понесені нею до досягнення дитиною повноліття.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання у розмірі 2000 грн щомісячно до закінчення сином сторін навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-річного віку, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 199 CК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Вказане судам також роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Апеляційний суд вважає, що за встановлених у справі обставин, зокрема, що повнолітній син сторін ОСОБА_3 проживає разом із позивачкою та є курсантом Національного університету «Одеська морська академія» спеціалізації «Судноводіння» денної форми навчання, навчається на контрактній основі, загальна вартість освітніх послуг за весь термін навчання складає 127 800 грн та стипендію не отримує, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 у цій частині.

Доводи скаржника стосовно неврахування судом тієї обставини, що з нього на користь позивачки за судовим рішенням стягуються аліменти на утримання їхньої неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спростовуються змістом оскаржуваного рішення.

Стосовно посилань скаржника про незадовільний стан його здоров`я, колегія суддів зауважує, що погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено суду обставин, що він є непрацездатною особою, а відповідні медичні документи (рецепти) та роздруківки з інтернет-сторінок не доводять обставин щодо регулярного понесення відповідачем витрат на своє лікування.

Медичні ж документи відносно ОСОБА_10 , яка за твердженням відповідача є його матір`ю, яка перебуває на його утриманні через хворобливий стан, також у розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України, не є доказами на підтвердження обставин якими відповідач заперечує проти позову ОСОБА_2 .

Необґрунтованими є доводи скаржника і щодо працевлаштування повнолітнього сина ОСОБА_3 , оскільки, як вірно зауважено судом першої інстанції, проходження практичної підготовки, не може вважатися отримання повнолітнім сином сторін доходу, як про це зазначає відповідач.

Колегія суддів відхиляє, як безпідставні також посилання скаржника на вимоги ч. 3 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження», що встановлює граничний розмір відрахувань з заробітної плати та мінімальну заробітною плату на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Так, з оскаржуваного рішення убачається, що оцінюючи майновий стан відповідача та його можливість надавити матеріальну допомогу повнолітньому сину на період навчання, суд першої інстанції виходив з інформації про доходи ОСОБА_1 , встановленої з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків відповідь на запит у електронному вигляді від 09 листопада 2022 року.

Так, судом встановлено, що загальна сума доходу ОСОБА_1 за 2019 рік складає 946 392, 12 грн, з яких 854 192, 12 грн - дохід від продажу рухомого майна та 92 200 грн - дохід отриманий, як фізичною особою-підприємцем.

Колегія суддів також вважає частково слушними викладені у відзиві на апеляційну скаргу розрахунки, згідно яких за умови не отримання відповідачем з 2019 року жодних доходів, окрім наведених вище, та у випадку одночасної сплати як аліментів на утримання повнолітнього сина з 03 травня 2019 року по 26 грудня 2023 року в розмірі 2 000 грн, так і аліментів на утримання доньки ОСОБА_7 в розмірі 3000 грн, відрахування з його середнього місячного доходу не будуть перевищувати 70 відсотків.

Так середньомісячний дохід ОСОБА_1 за період з травня 2019 року по грудень 2023 року, за умови не отримання ним доходів з четвертого кварталу 2019 року, складає 16 899,86 грн із розрахунку (946 392,12 : 56 місяців), що до 26 грудня 2023 року після відрахування наведених вище сум аліментів складатиме 11 899,86 грн на місця.

Доказів на підтвердження скрутного матеріального становища, що унеможливлює утримання відповідачем свого повнолітнього сина, який продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, відповідачем ОСОБА_1 суду не надано.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про часткове задоволення позову ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки додаткових витрат на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 7987,50 грн та аліментів на утримання останнього у розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з 03 травня 2019 року до закінчення ним навчання, а в разі продовження навчання, не більше ніж до досягнення ним 23-річного віку, а саме по 26 грудня 2023 року.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова