Провадження №2/522/6752/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

20 грудня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:

головуючої судді Косіциної В.В.,

розглянувши на підставі наявних матеріалів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення безпідставно та незаконно зайнятої площі, відведеної для загального користування,-

ВСТАНОВИВ:

23 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення безпідставно та незаконно зайнятої площі, відведеної для загального користування, у якій позивач просить зобов`язати ОСОБА_2 звільнити безпідставно та незаконно зайняті площі, відведені для загального користування, а саме: кімнати №4 (коридор), №5 (кладова) та №6 (кабінет) у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , та здійснити розподіл судових витрат.

За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, вона передана на розгляд судді Косіциній В.В.

Ухвалою суду від 02 вересня 2024 року провадження у справі відкрито. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано позивачеві 15-ти денний строк для подання відзиву. Підготовче засідання по справі призначено на 02 жовтня 2024 року.

02 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Вроди Андрія Валентиновича про розгляд справи без участі.

У підготовче засідання, призначене на 02 жовтня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання підготовче засідання відкладено на 05 листопада 2024 року.

04 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Вроди Андрія Валентиновича про розгляд справи без участі.

05 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Вроди Андрія Валентиновича про стягнення витрат на правову допомогу, у якій заявник просив стягнути з ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 496,00 гривень.

У підготовче засідання, призначене на 05 листопада 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 05 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 28 листопада 2024 року та пізніше відкладено на 20 грудня 2024 року у зв`язку із відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце судового розгляду.

Повістку на 20 грудня 2024 року було направлено за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 листом із рекомендованим повідомленням про вручення, та відповідно до сервісу перевірки статусу відправлень АТ «УКРПОШТА», відправлення повернуто відправнику із зазначенням причини: «відсутність адресата за вказаною адресою».

20 грудня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Вроди Андрія Валентиновича про розгляд справи без участі, у якій заявник просив здійснити розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

У судове засідання, призначене на 20 грудня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

Будь-яких інших заяв або клопотань не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи те, що відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористалися, у судове засідання, призначене на 20 грудня 2024 року не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду, а позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення здійснити заочний розгляд справи на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

Зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.03.2019 року №161200100 вбачається, що ОСОБА_1 є власником кімнати АДРЕСА_2 (а.с.23).

19 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 продає та передає у власність, а ОСОБА_4 купує та приймає у власність за ціною, визначеною цим договором квартиру під АДРЕСА_3 яка складається в цілому з однієї житлової кімнати, житловою площею 12,1 кв.м., загальною площею 16,4 кв.м. (а.с.25).

05 вересня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_4 продає, а ОСОБА_2 купує нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з житлової кімнати, житловою площею 12,1 кв.м., загальною площею 16,4 кв.м. (а.с.26).

На підставі зазначеного договору, 05 вересня 2019 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2019 року №179919271 (а.с.24).

У позовній заяві позивач зазначає про те, що у 2020 році невідомою особою було незаконно захоплено частину площі загального користування за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення №4, АДРЕСА_5 та №6.

Згідно технічного паспорту на громадський будинок, а саме, будівлю гуртожитку АДРЕСА_1 , кімната АДРЕСА_6 на першому поверсі значиться як кабінет, кімната АДРЕСА_7 як коридор та АДРЕСА_5 як кладова. В той же час, у технічному паспорті відсутні відомості про квартиру АДРЕСА_6 . (а.с.12).

Зі змісту листа КП «ПРАВО» від 27.06.2022 року №44, рішенням Одеської міської ради від 09.11.2005 року №4858-IV затверджено найменування вулиці Гагаріна (а.с.28).

Зазначене свідчить про те, що у місті Одесі наявна вулиця Гагаріна та проспект Гагаріна, та ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_3 .

Відповідно до п. 3 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», допоміжні приміщення у гуртожитку - приміщення у гуртожитку, призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку як житлового комплексу та побутового обслуговування і задоволення санітарно-гігієнічних потреб його мешканців (кухні, санвузли, сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні (позакімнатні) коридори, колясочні, кладові, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Крім того, Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, встановлено, що допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», власники житлових і нежитлових приміщень у гуртожитках є співвласниками допоміжних приміщень у гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням гуртожитку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні гуртожитку.

Перелік допоміжних приміщень, закріплені у ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та у ст. 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", не є вичерпним.

Крім того, чітких критеріїв для розмежування допоміжних приміщень та інших нежилих приміщень, які можуть бути предметом цивільно-правових угод і передаватись у власність чи інше право користування, законодавцем також не визначено.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 6 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», власники житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у гуртожитку і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні гуртожитку. Допоміжні приміщення у гуртожитку передаються у спільну сумісну власність безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Співвласники допоміжних приміщень у гуртожитку зобов`язані не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні такими приміщеннями.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року N 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т. ін.

Аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

Правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, має визначатися, відповідно до Конституції України (пункт 7 частини першої статті 92), виключно законами України.

Згідно зі статтею 19 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" спільне майно власників квартир складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Відповідно до цього Закону співвласники допоміжних приміщень мають право розпоряджатися ними в межах, встановлених зазначеним Законом та цивільним законодавством.

Таким чином, питання щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку - на надбудову поверхів, улаштування мансард і т. ін. з використанням при цьому конструктивних елементів будинку, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо), має вирішуватися відповідно до законів про власність та інших законів України, передусім Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно з частиною першою статті 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку, регулюють Закон України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та Закон України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначає Закон України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Право спільної сумісної власності не передбачає визначення часток співвласників у праві спільної власності, на відміну від права спільної часткової власності, учасник якої наділений правом вимагати виділення йому в натурі частини майна у володіння та користування (частини друга - четверта статті 358 ЦК України), а також самостійно розпоряджатися своєю часткою (стаття 361 ЦК України).

Однак співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, не тільки володіють та користуються, але й розпоряджаються таким майном за спільною згодою.

Статтею 18 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" передбачено, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку відповідно до цього Закону та статуту зобов`язане: забезпечувати належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна, що належить співвласникам; звітувати загальним зборам про виконання кошторису об`єднання за рік; забезпечувати виконання вимог статуту об`єднання; виконувати свої договірні зобов`язання; забезпечувати дотримання інтересів усіх співвласників при встановленні умов і порядку володіння, користування і розпорядження спільною власністю, розподілі між співвласниками витрат на експлуатацію та ремонт спільного майна; припиняти дії третіх осіб, що утруднюють або перешкоджають реалізації прав володіння, користування і розпорядження спільним майном співвласниками; у випадках, передбачених законодавством, статутом об`єднання, представляти інтереси співвласників відповідно до наданих повноважень у відносинах з третіми особами. Виконання зобов`язань об`єднанням належить до повноважень його правління відповідно до статуту об`єднання.

У статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що перепланування приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотримання встановленого законом порядку, в тому числі за згодою осіб, які володіють цим приміщенням.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-530цс16.

В листі Управління державної реєстрації Юридичного департаменту ОМР від 15.05.2020 року №вх3194-20 вказано, що згідно з відомостями, що отримані з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заяв про державну реєстрацію речових прав на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 від ОСОБА_2 не надходили. Також у листі зазначено, що згідно відомостей з журналу реєстрації вхідних документів від органів державної влади та органів місцевого самоврядування, юридичних осіб, документів від правоохоронних, судових та податкових органів, нотаріусів, заяв і скарг громадян, жодних заяв та звернення від ОСОБА_2 щодо реєстрації речових прав на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 не надходило (а.с.21).

Згідно листа Приморської районної адміністрації ОМР від 27.05.2020 року №01-13/284/1-вих, будь-які заяви від фізичних осіб до Приморської районної адміністрації ОМР з питання отримання у користування квартир АДРЕСА_6 та АДРЕСА_3 не надходили.

Відповідно до Акту Обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території м. Одеси від 31.01.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення АДРЕСА_7 , АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , під час перевірки встановлено, що за даною адресою на першому поверсі будівлі гуртожитку знаходяться приміщення, доступ до яких на момент обстеження відсутній. Відповідно до Реєстру будівельної діяльності, відсутня інформація, щодо реєстрації документів, які дають право на виконання будівельних робіт та/або засвідчують прийняття до експлуатації закінченої будівництвом об`єкту за даною адресою (а.с.29).

Відповідно до Висновку комісії Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради щодо розгляду звернень фізичних та юридичних осіб про порушення суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності від 31.01.2024 року №763 комісія вирішила: за результатом голосування ( ОСОБА_5 - «за проведення», ОСОБА_6 - «за проведення», ОСОБА_7 - «за проведення») наявні рекомендації щодо обґрунтованості позапланової перевірки та необхідності її проведення на підставі звернення (від 25.01.2024 вх. № 01-3/32-Г) адвоката Петруши О.К. в інтересах Громадського об`єднання (фізичних осіб) "Гуртожиток 13-А" про порушення суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, за адресою: АДРЕСА_1 нежитлові приміщення №№4, 5, 6, у зв`язку з наявністю загрози, що має негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини, зазначеної заявниками.

За таких обставин, суд вважає, що дії ОСОБА_2 порушують право ОСОБА_1 на володіння, користування та розпорядження приміщеннями загального користування №№4, 5, 6 у будинку АДРЕСА_1 , з огляду на те, що останній є власником кімнати АДРЕСА_2 , та доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

05 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Вроди Андрія Валентиновича про стягнення витрат на правову допомогу, у якій заявник просив стягнути з ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 496,00 гривень.

09 серпня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Вроною Андрієм Валентиновичем укладено договір про надання правової допомоги №475, за яким в порядку та на умовах, визначених договором адвокат зобов`язується надавати правову допомогу, а клієнт зобов`язується прийняти надану правову допомогу.

Згідно додаткової угоди №1 до Договору про надання правової допомоги від 098.08.2024 року №475, ОСОБА_1 зобов`язався сплатити гонорар у розмірі 500 Доларів США, що еквівалентно станом на 09.08.2024 року 20 496,00 гривень. Згідно п.2 Додаткової угоди, підписанням цієї угоди адвокат підтверджує факт отримання гонорару відповідно до п.1 Договору.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 р. по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Останній може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги.

На думку суду, заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає принципам співмірності, розумності та справедливості з огляду на наступне.

В межах розгляду справи, адвокатом Вроною Андрієм Валентиновичем було складено та подано позовну заяву. За своїм змістом вона не значна за обсягом та складається з 8 аркушів.

Додатками до позову є, зоркема, відповідь на адвокатський запит Відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації ОМР (21), відповідь на адвокатський запит Приморської районної адміністрації ОРМ (22), тобто, зазначені докази були отримані адвокатом самостійно.

Проте, такі докази були отримані адвокатом до укладання договору про надання правової допомоги з ОСОБА_1 . Більше того, відповідь Відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації ОМР була отримана на підставі адвокатського запиту в інтересах ОСОБА_8 (а.с.20).

Зазначене на думку суду свідчить про те, що представником позивача не витрачено значного проміжку часу для складання позовної заяви та збору доказів, на підтвердження своєї позиції, викладеної у позовній заяві.

Зазначена категорія справ не характеризується підвищеним рівнем складності, а також, суд враховує те, що свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльності було отримано 16.05.2018 року, а тому, справа про усунення перешкод у користування нежитловими приміщеннями не може бути для адвоката спором значної складності.

Визначаючи вартість такої послуги, як складання та подання позовної заяви, суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані договорами, що укладені між учасниками справи, а також спеціальним нормативним актом ЦК України, та фактично не регулюються будь-якими іншими нормативно-правовими актами, що свідчить про сталість та єдність законодавства у цій сфері.

При цьому, судова практика у цій сфері стала та узгоджена між собою, що не вимагає від представника витрати значного часу для її пошуку та/або узгодження правових позицій.

На думку суду, справа не становить значного суспільного інтересу, та впливає виключно на відносини, що виникли між позивачем та відповідачем.

Тому, враховуючи зазначене, суд вважає, що вартість послуги із складання та подання позовної заяви, яка б відповідала критерію співмірності, розумності та справедливості становить 3 500,00 гривень.

Суд звертає увагу на те, що представник позивача участі у судових засіданнях по справі не брав.

Також, 05 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Вроди Андрія Валентиновича про стягнення витрат на правову допомогу.

Проте, Постанова ОП КГС ВС від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22 містить висновок про те, що заява про ухвалення додаткового рішення є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню. Тобто, це витрати, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги і не відносяться до витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи.

Подібна за змістом правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №914/1564/20 та у додаткових постановах від 20.09.2023 у справі №922/838/22, від 14.09.2023 у справі №911/3076/21, від 06.09.2023 у справі №914/131/22, від 30.08.2023 у справі №911/3586/21, від 25.07.2023 у справі №914/4092/21, від 07.02.2023 у справі №922/4022/20, від 23.08.2022 у справі №909/328/18, від 05.07.2022 у справі №910/10507/21.

За таких обставин, суд вважає, що витрати за підготовку на складання заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи зазначене, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, шляхом стягнення солідарно з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500,00 гривень, оскільки такий розмір витрат відповідатиме критерію розумності, співмірності та справедливості.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, ч.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення безпідставно та незаконно зайнятої площі, відведеної для загального користування задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 , звільнити безпідставно та незаконно зайняті площі відведені для загального користування, а саме: кімнати №4 (коридор), №5 (кладова) та №6 (кабінет) у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вказаний строк може бути поновлений судом за заявою відповідача, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повний текст рішення складено та підписано 23 грудня 2024 року.

Суддя Косіцина В.В.

20.12.24