ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/665/21Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О. Я.
Провадження № 22-ц/817/7/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

позивачки - ОСОБА_1 ,

представника позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/665/21 за апеляційними скаргами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 травня 2022 року (ухвалене суддею Герчаківською О.Я., повний текст якого складено 03 червня 2022 року) в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу БОДНАРЧУК Оксана Ігорівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук Оксана Ігорівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка покликалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 , із яким вона з 01 вересня 2009 року до 24 вересня 2020 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Сім`я була пов`язана спільним побутом, вони мали взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю, вели спільний бюджет, разом працювали, відпочивали та подорожували. За час подружнього життя ОСОБА_1 та ОСОБА_10 здійснили чимало спільних мандрівок. Також ОСОБА_10 визнав батьківство щодо сина ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , вважав його рідним, займався його вихованням, забезпеченням. Позивачка стверджує, що вони із ОСОБА_10 вважали себе справжньою сім`єю, символом якої були обручки, придбані ними у 2014 році. Усі урочисті події вони святкували в сімейному колі. Відвідини друзів, їхніх свят та урочистостей здійснювали тільки разом. Коли чоловік перебував у відрядженнях, вони підтримували зв`язок за допомогою месенджеру «Viber».

За час проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_10 за спільні кошті набули наступне майно:

1) об`єкт нежитлової нерухомості - приміщення по АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстровано за ТОВ «Говерла-2015»;

2) частину будівлі гуртожитку, по АДРЕСА_3 , право власності на яке зареєстровано за ТОВ «Говерла-2015», а саме:

- коридор XVIII загальною площею 5.6 кв.м., що становить 1/1000 частку будівлі гуртожитку;

- приміщення №186-1 площею 71.5 кв.м., що становить 15/1000 частки будівлі гуртожитку;

- кабінет №184 загальною площею 19.2 кв.м., що становить 4/1000 частки будівлі гуртожитку;

- нежитлове приміщення №183 загальною площею 2531 кв.м.;

- приміщення загальною площею 417.5 кв.м.;

- приміщення 3 загальною площею 210.2 кв.м.

Єдиним учасником ТОВ «Говерла-2015», ТОВ «Говерла-2019» був ОСОБА_10 .

На обґрунтування своїх позовних вимог позивачка покликалася на ст.ст.3, 61, 63, 65, 69, 70, 74 СК України, 113, 115 ЦК України.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просила суд:

1) встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_10 з 01 вересня 2009 року до 24 вересня 2020 року;

2) визнати за ОСОБА_1 право власності, як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на:

- 1/2 об`єкта нежитлової нерухомості, приміщення загальною площею 170.7 кв.м., що знаходиться за адресою: приміщення АДРЕСА_4 ;

- 1/2 будівлі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: коридор XVIII загальною площею 5.6 кв.м., що становить 1/1000 частку будівлі гуртожитку;

- 1/2 приміщення №186, загальною площею 71,5 кв.м, а саме: 186-1 площею 71.5 кв.м., що становить 15/1000, за адресою: АДРЕСА_3 ;

- 1/2 кабінету №184 загальною площею 19.2 кв.м., що становить 4/1000 частки будівлі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 ;

- 1/2 нежитлового приміщення №183 загальною площею 253.1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 ;

- 1/2 будівлі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 417.5 кв.м.;

- 1/2 будівлі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення 3 загальною площею 210.2 кв.м.

06 квітня 2021 року представник позивачки - адвокат Гнатів Оксана Богданівна подала суду заяву у порядку п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України та сформулювала позовні вимоги наступним чином:

1) встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_10 з 01 вересня 2009 року до 24 вересня 2020 року;

2) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки ОСОБА_10 статутного капіталу ТОВ «Говерла-2015» та на 1/2 частки ОСОБА_10 статутного капіталу ТОВ «Говерла-2019» як об`єкта спільної сумісної власності подружжя;

3) компенсувати 1/2 частки ОСОБА_10 ринкової вартості у статутному капіталі ТОВ «Говерла-2015», що формується зокрема з:

- об`єкта нежитлової нерухомості, приміщення загальною площею 170.7 кв.м., що знаходиться за адресою: приміщення АДРЕСА_4 ;

- будівлі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: коридор XVIII загальною площею 5.6 кв.м., що становить 1/1000 частку будівлі гуртожитку;

- приміщення №186 загальною площею 71.5 кв.м, а саме: 186-1 площею 71.5 кв.м., що становить 15/1000, за адресою: АДРЕСА_3 ;

- кабінету №184 загальною площею 19.2 кв.м., що становить 4/1000 частки будівлі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 ;

- нежитлового приміщення №183 загальною площею 253.1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 ;

4) компенсувати 1/2 частки ОСОБА_10 ринкової вартості у статутному капіталі ТОВ «Говерла-2019», що формується зокрема з:

- будівлі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 417.5 кв.м.;

- будівлі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення 3 загальною площею 210.2 кв.м.

11 серпня 2021 року представник позивачки - адвокат Гнатів Оксана Богданівна подала суду заяву у порядку п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України та сформулювала позовні вимоги наступним чином:

1) встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_10 з 01 вересня 2009 року до 24 вересня 2020 року;

2) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки статутного капіталу ТОВ «Говерла-2015» та на 1/2 частки статутного капіталу ТОВ «Говерла-2019»;

3) припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_10 на статутний капітал ТОВ «Говерла-2015» та статутний капітал ТОВ «Говерла-2019»;

4) визнати право власності на 1/2 (що у вартісному виразі складає 303977.99 грн) майнових прав на кошти спільної сумісної власності, які надані ОСОБА_10 як позику ТОВ «Говерла-2015» та визнати право власності на 1/2 (що у вартісному виразі складає 2048277.97 грн) майнових прав на кошти спільної сумісної власності, які надані ОСОБА_10 як позику ТОВ «Говерла-2019», та які залишились неповерненими, що у загальній сумі складає 2352355.96 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23 травня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 з 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 302.66 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 302.66 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 151.33 грн судового збору.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування судового збору 151.33 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_9 подали на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції, в порушення норм матеріального та процесуального права, встановивши факт спільного проживання її та померлого ОСОБА_10 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, безпідставно відмовив їй у визнанні за нею права власності на 1/2 частки майна спільної сумісної власності подружжя, набутого нею та померлим ОСОБА_10 за час спільного проживання.

Вважає, що суд невірно визначив характер правовідносин, а висновок суду є помилковим, оскільки предметом даного позову є вимоги щодо захисту права власності, яке набуто за час їх спільного проживання і законодавцем визначено його статус як спільна сумісна власність подружжя.

Вказує, що в порушення вимог Закону, суд першої інстанції розглядав вимоги в контексті права позивачки на спадкування належного померлому ОСОБА_10 майна, а не права позивачки, як особи, яка проживала однією сім`єю з ОСОБА_10 , на виокремлення половини, як одному з подружжя, зі спільно нажитого майна, яким є статутний капітал (майно TOB, єдиним учасником яких був ОСОБА_10 ), а тому дійшов невірного висновку, вказавши, що позивачці необхідно було звернутися до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Посилаючись на норми Сімейного та Цивільного Кодексів зазначає, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Тобто, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вказує, що після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто. Відповідно частка іншого із подружжя в об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також окрему заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.

Посилаючись на практику Верховного Суду у справі № 601/478/18, зазначає, що якщо один із подружжя помер, це не свідчить про визнання за ним належності всього майна особисто спадкодавцю, це не позбавляє другого із подружжя його права власності на частку в спільному майні подружжя, а отже, ОСОБА_1 належить 1/2 частини спірного майна як частка у спільному сумісному майні подружжя, й зі смертю ОСОБА_10 її право власності на цю частину майна не припинилось. Припиняється лише право спільної сумісної власності на нього у разі поділу майна між співвласниками, згідно ст.372 ЦК України.

Також зазначає, що відповідно до п.8.59 Постанови Великої Палати Верховного Суду у вищеназваній справі № 916/2813/18 від 29 червня 2021 pоку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 03 липня 2013 року у справі № 6-61цс13, Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 569/6236/16-ц та від 12 листопада 2019 року у справі №918/598/18 про те, що частка в статутному капіталі приватного підприємства, яка придбана за спільні кошти подружжя, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також відповідно до п.8.23 дійшла висновку щодо правової природи ПП та TOB, а саме, що приватне підприємство є товариством з обмеженою відповідальністю і відповідно має місце режим спільної сумісної власності подружжя на кошти та майно, яке залучено в створення таких господарських товариств.

На думку апелянта, суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що і є підставою для скасування судового рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину майна, як частку іншого подружжя в спільній сумісній власності, а також про визнання права на таку ж частину наданих в борг товариству коштів, та ухвалення в цій частині нового рішення.

У зв`язну з наведеним, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 травня 2022 року в частині вирішення позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено про визнання права власності та ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки статутного капіталу TOB «Говерла-2015» та на 1/2 частки статутного капіталу TOB «Говерла-2019»;

- припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_10 на статутний капітал TOB «Говерла-2015» та статутний капітал TOB «Говерла-2019»;

- визнати право власності на 1/2 (що у вартісному виразі складає 303977.99 грн) майнових прав на кошти спільної сумісної власності, які надані ОСОБА_10 , як позику TOB «Говерла-2015», та визнати право власності на 1/2 (що у вартісному виразі складає 2048277.97 грн) майнових прав на кошти спільної сумісної власності, які надані ОСОБА_10 , як позику TOB «Говерла-2019», та які залишились неповерненими, що у загальній сумі складає 2352255.96 грн;

- вирішити питання судових витрат.

Апеляційна скарга ОСОБА_9 мотивована тим, що твердження позивачки про спільне проживання разом з ОСОБА_10 є голослівними, а обставини, на які вона посилається - суперечливими.

Зазначає, що у ОСОБА_10 були стосунки з багатьма жінками, а тому доводи позивачки про те, що він був примірним сім`янином і не дозволив би собі подружньої зради, є безпідставними.

Крім того зазначає, що надані позивачем копії авіаквитків, бронювань готелів, невизначені фотографії та інші докази не можуть підтвердити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки обов`язковою умовою для визнання осіб членами однією сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

Посилаючись на висновок Верховного Суду у постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 182/670/15-ц вказує, що народження спільної дитини саме по собі не може доводити факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного позивачем періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Також зазначає, що Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19 навів перелік належних доказів, які можуть підтвердити факт спільного проживання однією сім`єю. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Однак, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Стверджує, що саме спірні показання свідків, які здобуті судом з порушенням принципу змагальності сторін, взято судом до уваги при вирішенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю. Інших мотиваційних доводів прийняття відповідного рішення судом не надано.

Також, Верховний Суд у постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 відзначив, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, пересилання один одному коштів на рахунок, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та притаманних подружжю взаємних прав і обов`язків не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Крім того, на думку апелянта, судом протиправно прийнято заяви позивачки від 06 квітня 2021 року та від 11 серпня 2021 року, які фактично є заявами про зміну предмету та підстав позову.

Вказує, що позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Зокрема, такий правовий висновок надано Верховним Судом у рішенні від 13 березня 2018 року в справі №916/1764/17.

Однак, всупереч цьому, суд самовільно розцінив дані заяви як заяви про зміну предмету позову, відкинувши те, що дані заяві містять посилання на обставини, які суперечать обставинам, зазначеним в первинній позовній заяві.

Окрім того, зазначає, що судом неправильно проведено процедуру допиту усіх свідків, за винятком допиту відповідачів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та їх матері ОСОБА_11 . Усіх інших свідків суд допитав без присутності протилежної сторони, чим порушив принцип змагальності сторін, закладений в ст.12 ЦПК України. Суд в день допиту свідків спершу визнав поважною причину неявки сторони відповідача та погодився відкласти судове засідання на іншу дату, однак в подальшому під тиском сторони позивача допитав вказаних свідків, позбавивши сторону відповідача можливості брати участь у даному допиті.

У зв`язку з наведеним ОСОБА_9 просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки вважає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

18 серпня 2022 року Тернопільським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .

11 квітня 2023 року провадження у справі зупинено до розгляду ВП ВС справи №760/20948/16-ц.

29 серпня 2024 року провадження у даній справі поновлено.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Гнатів Оксана Богданівна свою апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених у ній. Проти апеляційної скарги ОСОБА_9 заперечили.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнав. Проти апеляційної скарги ОСОБА_9 заперечив.

Представник ОСОБА_9 - адвокат Матус Т.А. в судовому засіданні 06 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 підтримав. Проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив. В подальшому в судове засідання 05 грудня 2024 року не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день і час слухання справи.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_9 до задоволення не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

02 червня 1994 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб в Тернопільському міському відділі ЗАГС, актовий запис 540, який рішенням Тернопільського міського суду від 23 березня 1999 року (справа № 2/177-1999), розірвано (т.1 а.с.133).

Від даного шлюбу народилося двоє дітей: ОСОБА_12 , 1994 року народження, та ОСОБА_13 , 1997 року народження.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим відділом ДРАЦС Тернопільського міського управління юстиції у грудні 2012 року, 03 листопада 1999 року здійснено актовий запис №666 про розірвання шлюбу ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (т.1 а.с.134).

28 листопада 2011 року між ТОВ «Тернопільбуд» та дочірнім підприємством «Говерла» в особі директора ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ТОВ «Тернопільбуд» продало, а ДП «Говерла» купило приміщення №205 загальною площею 170.7 кв.м., що становить 36/1000 ідеальних частин будівлі гуртожитку, а саме:

- 205-1 тамбур пл. 10.7 кв.м.;

- 205-2 офіс пл. 45.8 кв.м.;

- 205-3 коридор пл. 5.6 кв.м.;

- 205-4 санвузол пл. 9.2 кв.м.;

- 205-5 кабінет пл. 9.2 кв.м.;

- 205-6 офіс пл. 20.0 кв.м.;

- 205-7 офіс пл. 53.1 кв.м.;

- 205-8 санвузол пл. 5.5 кв.м.;

- 205-9 кабінет пл. 11.6 кв.м.,

що знаходиться по АДРЕСА_3 , з належної ТОВ «Тернопільбуд» будівлі гуртожитку загальною площею 4741.4 кв.м.

У власність Дочірнього підприємства «Говерла» переходить приміщення №205 загальною площею 170.7 кв.м., що становить 36/1000 ідеальних частин будівлі гуртожитку, а саме:

- 205-1 тамбур пл. 10.7 кв.м.;

- 205-2 офіс пл. 45.8 кв.м.;

- 205-3 коридор пл. 5.6 кв.м.;

- 205-4 санвузол пл. 9.2 кв.м.;

- 205-5 кабінет пл. 9.2 кв.м.;

- 205-6 офіс пл. 20.0 кв.м.;

- 205-7 офіс пл. 53.1 кв.м.;

- 205-8 санвузол пл. 5.5 кв.м.;

- 205-9 кабінет пл. 11.6 кв.м.,

що знаходиться по АДРЕСА_3 (т.1 а.с.168-169).

13 грудня 2013 року між ТОВ «Тернопільбуд» та ДП «Говерла» в особі директора ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ТОВ «Тернопільбуд» продало, а ДП «Говерла» купило нежитлове приміщення №183 загальною площею 253.1 кв.м., що складається з наступного:

- 183-1 торговий зал пл. 98.6 кв.м.;

- 183-2 коридор пл. 43.0 кв.м.;

- 183-3 туалет пл. 6.1 кв.м.;

- 183-4 кабінет пл. 8.8 кв.м.;

- 183-5 кабінет пл. 26.7 кв.м.;

- 183-6 кабінет пл. 12.5 кв.м.;

- 183-7 кабінет пл. 24.1 кв.м.;

- 183-8 кабінет пл. 13.2 кв.м.;

- 183-9 кабінет пл. 20.1 кв.м.,

що становить 52/1000 частки будівлі гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_3 , з якої 480/1000 частки належить ТОВ «Тернопільбуд».

Загальна площа цілої будівлі гуртожитку по АДРЕСА_3 , становить 4828.6 кв.м. У власність ДП «Говерла» переходять 52/1000 частки, а саме нежитлове приміщення №183 загальною площею 253.1 кв.м., що складається з наступного:

- 183-1 торговий зал пл. 98.6 кв.м.;

- 183-2 коридор пл. 43.0 кв.м.;

- 183-3 туалет пл. 6.1 кв.м.;

- 183-4 кабінет пл. 8.8 кв.м.;

- 183-5 кабінет пл. 26.7 кв.м.;

- 183-6 кабінет пл. 12.5 кв.м.;

- 183-7 кабінет пл. 24.1 кв.м.;

- 183-8 кабінет пл. 13.2 кв.м.;

- 183-9 кабінет пл. 20.1 кв.м.,

з належних ТОВ «Тернопільбуд» 480/1000 часток будівлі гуртожитку (т.1 а.с.156-157).

18 листопада 2014 року між ТОВ «Тернопільбуд» та ДП «Говерла» в особі директора ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ТОВ «Тернопільбуд», продало, а ДП «Говерла» купило кабінет №184 загальною площею 19.2 кв.м., що становить 4/1000 частки будівлі гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_3 , з якої 396/1000 частки належить ТОВ «Тернопільбуд».

Загальна площа цілої будівлі гуртожитку по АДРЕСА_3 становить 4828.6 кв.м. У власність ДП «Говерла» переходить 4/1000 частки будівлі гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_3 , а саме кабінет №184 загальною площею 19.2 кв.м. з належних ТОВ «Тернопільбуд» 396/1000 частки будівлі гуртожитку (т.1 а.с.160-161).

18 грудня 2014 року між ТОВ «Тернопільбуд» та ДП «Говерла» в особі директора ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ТОВ «Тернопільбуд», продало, а ДП «Говерла» купило приміщення №186 загальною площею 71.5 кв.м., а саме 186-1 приміщення пл.71.5 кв.м., що становить 15/1000 частки будівлі гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_3 , з якої 392/1000 частки належить ТОВ «Тернопільбуд».

Загальна площа цілої будівлі гуртожитку по АДРЕСА_3 становить 4828.6 кв.м. У власність ДП «Говерла» переходить 15/1000 частки будівлі гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_3 , а саме приміщення № 186 загальною площею 71.5 кв.м. з належних ТОВ «Тернопільбуд» 392/1000 частки будівлі гуртожитку (т.1 а.с.164-165).

18 серпня 2015 року між ТОВ «Тернопільбуд» та ДП «Говерла» в особі директора ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ТОВ «Тернопільбуд» продало, а ДП «Говерла» купило коридор XVIII загальною площею 5.6 кв.м., що становить 1/1000 частку будівлі гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_3 , з якої 367/1000 частки належить ТОВ «Тернопільбуд».

Загальна площа цілої будівлі гуртожитку по АДРЕСА_3 становить 4828.6 кв.м. У власність ДП «Говерла» переходить 1/1000 частка будівлі гуртожитку, що розташована по АДРЕСА_3 , а саме коридор XVIII загальною площею 5.6 кв.м., з належних ТОВ «Тернопільбуд» 367/1000 частки будівлі гуртожитку (п.1 Договору).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 42422308 від 18 серпня 2015 року ДП «Говерла» є власником коридору XVIII загальною площею 5.6 кв.м., що становить 1/1000 частку будівлі гуртожитку, що розташована по АДРЕСА_3 (т.1 а.с.141-142).

01 червня 2016 року між ОСОБА_14 (продавець) та ОСОБА_10 (покупець) укладено договір купівлі-продажу 100 % власності у статутному капіталі ТОВ «Курс-21» (т.1 а.с.138).

08 грудня 2017 року між ТОВ «Тернопільбуд» та ТОВ «Курс-21» в особі директора ОСОБА_64 укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ТОВ «Тернопільбуд» продало (передало у власність за плату), а ТОВ «Курс-21» купило (прийняло у власність за плату) 82/100 частки нежитлового приміщення, офісу, площею 342.7 квадратних метра, що становить 63/1000 частки цілої будівлі, із належної ТОВ «Тернопільбуд» 87/1000 частки цілої будівлі, загальною площею 417.5 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_3 .

У власність ТОВ «Курс-21» переходить 82/100 частки нежитлового приміщення, офісу, що становить 63/1000 частки будівлі, що розташоване по АДРЕСА_3 площею 342.7 кв.м., а саме:

- 2-1 коридор пл. 82.4 кв.м.;

- 2-2 кімната пл. 11.3 кв.м.;

- 2-3 санвузол пл. 1.6 кв.м.;

- 2-4 кімната пл. 10.8 кв.м.;

- 2-5 санвузол пл. 1.6 кв.м.;

- 2-6 кімната пл. 11.2 кв.м.;

- 2-7 санвузол пл. 1.6 кв.м.;

- 2-8 кімната пл. 11.2 кв.м.;

- 2-9 санвузол пл. 1.7 кв.м.;

- 2-12 кладова пл. 31.3 кв.м.;

- 2-13 санвузол пл. 1.6 кв.м.;

- 2-14 кімната пл. 18.9 кв.м.;

- 2-15 кімната пл. 11.6 кв.м.;

- 2-16 санвузол пл. 1.7 кв.м.;

- 2-17 санвузол пл. 1.7 кв.м.;

- 2-18 кімната пл. 11.7 кв.м.;

- 2-19 кімната пл. 17.4 кв.м.;

- 2-20 санвузол пл. 1.4 кв.м.;

- 2-21 санвузол пл. 4.9 кв.м.;

- 2-22 сходова пл. 6.3 кв.м.;

- 2-23 кладова пл. 2.5 кв.м.;

- 2-24 санвузол пл. 1.6 кв.м.;

- 2-25 кімната пл. 10.9 кв.м.;

- 2-26 санвузол пл. 1.6 кв.м.;

- 2-27 кімната пл. 10.8 кв.м.;

- 2-28 санвузол пл.8.8 кв.м.;

- 2-29 санвузол пл. 1.4 кв.м.;

- 2-30 кімната пл. 10.9 кв.м.;

- 2-31 санвузол пл. 1.6 кв.м.;

- 2-32 кімната пл. 10.9 кв.м.;

- 2-33 санвузол пл. 1.6 кв.м.;

- 2-34 кімната пл. 11.1 кв.м.;

- 2-35 санвузол пл. 1.6 кв.м.;

- 2-36 санвузол пл. 1.6 кв.м.;

- 2-37 кімната пл. 11.0 кв.м.;

- 2-38 кімната пл. 11.3 кв.м.;

- 2-39 санвузол пл. 1.6 кв.м.

(т.1 а.с.145-147).

10 травня 2018 року між ТОВ «Тернопільбуд» та ТОВ «Курс-21» в особі директора ОСОБА_64 укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ТОВ «Тернопільбуд» продало (передало у власність за плату), а ТОВ «Курс-21» купило (прийняло у власність за плату) нежитлове приміщення №3, що розташоване по АДРЕСА_3 , загальною площею 210.2 квадратних метра, що становить 44/1000 частки цілої будівлі.

У власність ТОВ «Курс-21» переходить нежитлове приміщення №3, що розташоване по АДРЕСА_3 , загальною площею 210.2 кв.м., а саме:

-1 коридор пл. 9.0 кв.м.;

- 2 кладова пл. 7.7 кв.м;

- 3 кладова пл. 6.2 кв.м.;

- 4 майстерня пл. 73.5 кв.м.;

- 5 склад пл. 99.1 кв.м.;

- 6 коридор пл. 2.3 кв.м.;

- 7 туалет пл. 15 кв.м.;

- 8 побутове приміщення пл. 10.9 кв.м.

(т.1 а.с.151-153).

Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що засновником ТОВ «Говерла-2015» (дата запису 13 жовтня 2015 року) та ТОВ «Говерла-2019» (дата запису 06 березня 2019 року) є ОСОБА_10 (т.1 а.с.186-190).

Згідно інформаційної довідки №230933810 від 04 листопада 2020 року та №247206368 від 05 березня 2021 року, приміщення загальною площею 170.7 кв.м., яке становить 36/1000 частин будівлі гуртожитку, що за адресою АДРЕСА_2 , на праві приватної власності належить ТОВ «Говерла-2015». Будівля гуртожитку за адресою АДРЕСА_3 , на праві спільної часткової приватної власності належить:

- 1/1000 частка (коридор XVIII загальною площею 5.6 кв.м.) - ТОВ «Говерла-2015»;

- 15/1000 частки (приміщення №186 загальною площею 71.5 кв.м.) - ТОВ «Говерла-2015»;

- 4/1000 частки (кабінет №184) - ТОВ «Говерла-2015»;

- 52/1000 (нежитлове приміщення №183) - ТОВ «Говерла-2015»,

(т.1 а.с.25-26, 198-203).

Згідно інформаційної довідки №230934297 від 04 листопада 2020 року та №247206523 від 05 березня 2021 року, нежитлове приміщення загальною площею 417.5 кв.м., яке становить 87/1000 частин будівлі гуртожитку, що за адресою АДРЕСА_3 , на праві спільної часткової приватної власності належить: 82/1000 - ТОВ «Говерла-2019»; приміщення загальною площею 210.2 кв.м. за адресою АДРЕСА_5 , що становить 44/1000 частин будівлі гуртожитку належить ТОВ «Говерла-2019» (т.1 а.с.27-28, 204-207).

14 вересня 2019 року ОСОБА_15 та ОСОБА_13 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 від 14 вересня 2019 року, виданим Тернопільським міськрайонним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. В зв`язку із реєстрацією шлюбу ОСОБА_16 змінила прізвище на ОСОБА_17 (т.2 а.с.100).

26 червня 2021 року ОСОБА_18 та ОСОБА_12 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 від 26 червня 2021 року, виданим Тернопільським відділом ДРАЦС у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ). В зв`язку із реєстрацією шлюбу ОСОБА_16 змінила прізвище на ОСОБА_19 (т.2 а.с.101).

13 червня 2020 року до актового запису №29 від 22 жовтня 1997 року про народження ОСОБА_14 внесено зміни про батька: ОСОБА_20 змінено на ОСОБА_10 . Відповідно, змінено прізвище та по-батькові ОСОБА_14 на ОСОБА_3 (т.1 а.с.18-19).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 25 вересня 2020 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.4).

25 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та спеціалізованим комунальним підприємством «Ритуальна служба» ТМР укладено договір-замовлення №1047 на організацію та проведення поховання ОСОБА_10 (т.1 а.с.136).

Також 25 вересня 2020 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про поховання ОСОБА_10 №1047 (т.1 а.с.137).

Із акту перевірки паспортного режиму на АДРЕСА_1 , від 29 жовтня 2020 року, складеного комісією ДП «Фаворит 2» вбачається, що ОСОБА_1 , яка зареєстрована за вказаною адресою, та ОСОБА_10 , її цивільний чоловік, який зареєстрований за вказаною адресою, проживали разом до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.5).

Із сертифікату застрахованої особи №1181926 від 20 червня 2018 року до Генерального договору №МВ 02/16 від 29 червня 2016 року комплексного страхування подорожуючих за межі країни постійного проживання, свідоцтва про страхування № 1181926/2 від 20 червня 2018 року, сертифікату застрахованої особи № 431985 від 19 травня 2016 року до Генерального договору № МВ 01/14 від 25 листопада 2014 року комплексного страхування подорожуючих за межі країни постійного проживання, квитків авіакомпанії «SkyUp Airlines» на 21 червня 2018 року, ваучера №1181926 від 20 червня 2018 року, свідоцтва про страхування № НОМЕР_5 від 14 липня 2014 року слідує, що ОСОБА_10 та ОСОБА_21 здійснювали спільні подорожі (т.1 а.с.6-17).

Також стороною позивача долучено фотографії із зображенням ОСОБА_10 та ОСОБА_1 під час їх відпочинку, на святкуванні днів народжень, весіль, сімейних свят тощо, однак на них відсутня інформація про число, місяць і рік, а тому суд їх оцінює в сукупності з іншими доказами, як і інформацію з месенджера «Viber», яка містить відомості про дзвінки за жовтень 2019, вересень-жовтень 2020 року (т.1 а.с.21-23, 32-40).

Документ «BESTELLUNG: 13.11.2014», який міститься в т.1 а.с.20 складено на іноземній мові, однак переклад такого належним чином не посвідчено, а тому судом не досліджується.

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка відповідач ОСОБА_3 показав, що у 2008 році вперше познайомився із татом ОСОБА_22 . В кінці літа він був на канікулах у бабусі в с.Шупарка Борщівського району Тернопільської області. Звідти його забирали ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , який з того часу приходив до них на обід та вечерю. Так продовжувалось до 2009 року, коли вони почали жити разом за адресою АДРЕСА_1 . У 2011 році перейшли жити на 1 поверх - в кв. АДРЕСА_6 . Жили однією сім`єю. ОСОБА_10 з самого початку називав його сином, згодом і він почав називати ОСОБА_10 татом. Мама слідкувала за здоров`ям тата, а той казав, що мама - найкраща жінка і він хоче прожити з нею все життя. Коли ОСОБА_10 хотів одружитися із ОСОБА_1 , то вирішив усиновити свідка ОСОБА_3 , щоб онуки носили його прізвище. Про весілля батьків були розмови, вони замовляли обручки з Німеччини, але казали, що одружаться після весілля свідка. Їздили разом постійно у гори, у 2014 році - в Єгипет . Одного разу тато сам їздив в Індію, а мама поїхала в Ізраїль. Але таке було лише раз, завжди вони їздили всюди разом. У 2016 році свідок заснував фірму «Курс-21», яка попрацювала приблизно 2 місяці, а влітку продав її, бо ще потрібно було завершити навчання. Свідку відомо про приміщення на АДРЕСА_7 , яке ОСОБА_10 подарував дочкам - ОСОБА_25 та ОСОБА_26 . З дочками ОСОБА_10 свідок знайомий, вони майже кожного року приходили в гості на день народження батька. Стосунки з ними нормальні, не сварилися. Свідок закінчив навчальний заклад у 2019 року, потім був директором у ще одній фірмі, в травні 2019 року пішов працювати на державну роботу - у орган пробації. Згодом звільнився і зараз працює директором. Мати ОСОБА_1 спочатку працювала лаборантом у лікарні, а потім вийшла на пенсію. У 2017 році батько допоміг ОСОБА_1 облаштувати готельний бізнес. З 2017 року мама має шість квартир та здає їх в оренду, сама там прибирає, заселяє орендарів та виселяє їх, це хостел. Також мама допомагала батькові у веденні бізнесу, всі рішення вони приймали разом. Свідок підтвердив, що батько ОСОБА_10 та мати ОСОБА_1 проживали однією сім`єю.

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 показала, що є колишньою дружиною померлого ОСОБА_10 та матір`ю відповідачок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Вони з колишнім чоловіком жили спільно більше 14 років. У 2003 році у ОСОБА_10 почалися проблеми у бізнесі, а тому була необхідність фіктивно розірвати шлюб. Це була ідея ОСОБА_10 . Вони розлучилися у 2003 році, але проживали і далі спільно до 2008 року на АДРЕСА_3 і в подальшому переїхали у АДРЕСА_8 . Через зради та поведінку чоловіка вони розійшлися і перестали спільно жити, спілкувались щодо дітей та роботи. ОСОБА_10 переїхав проживати на АДРЕСА_9 . З ким він там проживав свідку невідомо. Свідок із колишнім чоловіком спілкувалися кожного тижня, він часто їздив за кордон. ОСОБА_1 відома свідку з жовтня 2019 року, коли колишній чоловік попросив дати запрошення на весілля доньки на двох осіб, пояснивши, що прийде з дамою. На весіллі вони були разом. Кілька разів свідок заходила на фірму, однак ОСОБА_27 там не бачила. Останній раз, коли заходила до ОСОБА_22 , то він сказав, що відкриває ОСОБА_27 бізнес із хостелами, щоб вона мала заняття. Позов про стягнення аліментів на утримання доньок свідок не подавала до суду, колишній чоловік добровільно допомагав, платив за навчання дітей, оплачував стоматолога, конкурси, купляв речі. Позивачка привозила квіти для дочки на день народження, але в якому статусі була ОСОБА_27 свідок не знала. На похорон тітки свідка у 2019 році вони підвозили ОСОБА_27 . Останні роки ОСОБА_22 говорив, що хоче жити з ОСОБА_27 , але одружуватися не має наміру. За пів року до смерті ОСОБА_22 говорив, що хоче усиновити її сина. Свідок радила ОСОБА_10 написати заповіт, але він його не склав, бо не встиг. Дочкам ОСОБА_10 подарував приміщення (кімнати) на АДРЕСА_7 .

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка відповідачка ОСОБА_8 показала, що ОСОБА_10 є її батьком. Він проживав спільно із її сестрою ОСОБА_12 та мамою ОСОБА_11 до 2008 року, потім ще вертався до них, приходив. Жили на АДРЕСА_10 , а потім в с.Біла. З батьком спілкувалися. Коли були малі, то він водив їх в « Подоляни », проводжав за кордон на танці, купляв взуття, оплачував стоматолога. Батько був хорошою людиною, він часто сидів в ресторанах з молодшими жінками, при зустрічах говорив, що це його знайомі. Часто їздив закордон у зв`язку із веденням бізнесу і були дівчата, які його супроводжували. Про ОСОБА_21 свідок дізналася у 2018 році у сестри на весіллі, коли батько прийшов з нею на святкування. Тоді вони подумали, що це вже серйозно. Батько частково брав участь в організації весілля, подарував близько 5 тис. доларів. На весіллі свідка батько також був із ОСОБА_27 . Про те, що батько усиновив ОСОБА_3 , свідок дізналася у 2020 році, батько про це повідомив під час телефонної розмови. Коли тато проживав по АДРЕСА_3 , свідок приїжджала до нього на обід раз в місяць точно. З 2008 року вона не бачила ОСОБА_27 за місцем проживання батька. Інших жінок також там не бачила. Часто гуляли з батьком в парку, він любив бути на свіжому повітрі. У 2009 році їздили в Туреччину з ОСОБА_10 і сестрою, ще раніше їздили у Карпати і на море, а коли подорослішали, то вже не хотіли їхати. Його день народження також святкували часто втрьох - батько, свідок і її сестра. Своє 50-річчя ОСОБА_10 святкував зі всіма. У 2017 році були на дні народженні батька в нього вдома, там були також ОСОБА_27 і її син. У 2019 році свідок з компанією приїздили до батька колядувати і пригадує, що ОСОБА_27 там також була. Коли тато знайомив ОСОБА_27 із свідком, то спочатку казав, що то його знайома. Бізнесом він займався сам, але на паперах все було оформлено по-іншому.

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка відповідачка ОСОБА_9 показала, що перший раз побачила ОСОБА_21 влітку 2018 року на весіллі в двоюрідної сестри ОСОБА_29 . Батько проживав із свідком, її сестрою та їх матір`ю ОСОБА_11 до 2008 року за адресою АДРЕСА_8 . З 2008 року він почав жити окремо за адресою АДРЕСА_11 . Свідок сама і з сестрою приходили до нього в гості, у 2017 році деколи залишалися в батька ночувати, ОСОБА_27 там не бачила. У приміщенні, де проживав батько, свідок бачила його друзів і працівників. Бачила його з іншими жінками в місті. Один раз в тиждень бачилися з батьком, дні народження святкували із сестрою і батьком, ходили на обід чи вечерю. Тато активно брав участь у житті доньок. Останні роки зустрічалася з ним в центрі, знайомила його з майбутнім чоловіком. Свідок знала, що батько сам займається бізнесом, про інших людей їй невідомо. ОСОБА_30 працював з татом 20 років. З колишньою дружиною - матір`ю свідка - він вів бізнес, були на одному підприємстві « Говерла ». Свідок не пригадує жінок, яких представляв тато, він говорив тільки їх ім`я. У 2019 році свідок зрозуміла, що ОСОБА_27 йому більше, ніж знайома, коли він сказав, що на весіллі буде не сам. Тато після весілля сестри поїхав в Індію в тур з компанією різних жінок, на що свідок із сестрою здивувалися. Батько з такими жінками зустрічався на дискотеці у « Ріверпулі », а також в ресторані «Європа», коли він працював. ОСОБА_27 бачила в тата на дні народженні у 2020 році. Свідок підтвердила, що ОСОБА_30 з позивачкою приїздили з квітами привітати її з днем народження за дорученням тата, року не пригадує, подиву з цього приводу не висловлювала. У приміщенні, де проживав батько, свідок могла бути раз або ж 2-3 рази в тиждень, як до обіду, так і після обіду, у 2017 році залишалася там на ночівлю, однак, окрім ОСОБА_10 , нікого іншого не бачила. З ОСОБА_33 свідок не перебуває у неприязних стосунках.

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_34 показав, що знайомий із позивачкою, він є шваґром покійного ОСОБА_22 , чоловіком рідної сестри останнього. З 2008 року ОСОБА_27 та ОСОБА_22 проживали разом на АДРЕСА_3 , вони ходили в гості одні до одних, їздили в с.Чернилиця Івано-Франківської області. В дочки свідка був випускний і вже тоді ОСОБА_22 з ОСОБА_27 були разом, він її представляв як свою жінку. До своїх батьків ОСОБА_22 возив ОСОБА_27 як дружину. В село їздили раз чи два рази на місяць. Свідок не знав, що вони офіційно не реєстрували шлюб. Вони разом ходили на весілля та похорони. ОСОБА_27 в хаті - господиня, готувала, приймала гостей. У ОСОБА_22 були дочки, але сина ОСОБА_27 він теж прийняв. Дочки ОСОБА_22 були на похороні, але майже не приїжджали в село, а син ОСОБА_27 приїжджав частіше.

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_35 показав, що знайомий із ОСОБА_36 більше десяти років, вона є дружиною ОСОБА_10 . Проживали вони як сім`я, свідок заходив до них кілька разів на вул.Макаренка в м.Тернополі. З ОСОБА_10 він познайомився у 2000 році, пішов працювати до нього менеджером. Згодом ОСОБА_10 познайомив його із ОСОБА_27 , вони попередньо зустрічалися. Свідок є підлеглим ОСОБА_37 з початку діяльності підприємства. Одна з перших фірм займалася промисловою групою, пізніше створили нову фірму, яка також належала померлому. Потім було розширення і ОСОБА_38 стала директором нової фірми «Сольфум». Вона завжди на роботі. На фірмі її сприймали як дружину ОСОБА_10 , вони завжди були разом. Сина ОСОБА_27 - ОСОБА_39 - ОСОБА_22 прийняв як рідного, мав на нього плани, хотів включити його в роботу.

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_40 показала, що знайома із позивачкою більше 25 років, вони познайомились на роботі у третій лікарні, де ОСОБА_27 працювала до виходу на пенсію в січні 2010 року. З покійним ОСОБА_41 свідок була знайома, він став чоловіком ОСОБА_27 у 2009 році. Вони почали жити разом як сім`я, проте чи реєстрували шлюб, свідку невідомо. Свідок ходила до них в гості, вони проживали нижче третьої лікарні в м.Тернополі на вул.Макаренка. ОСОБА_27 представляла ОСОБА_22 як свого чоловіка. Приходили разом на весілля, яке організовувала свідок, як пара три роки назад. Коли ОСОБА_27 почала жити з ОСОБА_22 , вона не могла суміщати роботу в лікарні з ремонтами у гуртожитках і тому пішла на пенсію. Свідок дружила з ОСОБА_27 і раніше, також жила в гуртожитку, де з 2009 року почав проживати ОСОБА_22 . Пізніше ОСОБА_27 жила з ОСОБА_22 на АДРЕСА_3 в тому ж гуртожитку, але за іншою адресою, поряд. ОСОБА_27 доглядала за ОСОБА_22 , коли той перебував у третій лікарні, лікуючий лікар спілкувався тільки з нею щодо стану здоров`я хворого. Вона дбала про ОСОБА_22 , здійснювала всі витрати, необхідні для його лікування.

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_42 показав, що працює водієм на підприємстві «Сольфум». Знайомий із ОСОБА_1 близько 8 років, вона є дружиною ОСОБА_10 . Саме він їх познайомив. ОСОБА_43 сприймали як дружину керівника. Про те, що вони не реєстрували шлюб, вже свідку стало відомо. ОСОБА_27 була керівником однієї з фірм, а зараз вона керівник «Сольфуму». Свідок приходив додому до ОСОБА_16 на АДРЕСА_3 . Він возив туди меблі та холодильник, які ОСОБА_27 та ОСОБА_22 купляли разом. Вони планували жити на АДРЕСА_7 у приміщеннях, які переробляли на квартири. Свідок возив матеріали, а ОСОБА_10 із ОСОБА_1 все купляли разом. Це було близько 4-5 років назад. На вул. Яремчука вони не переїхали, чому - свідку невідомо. Першою дружиною ОСОБА_44 була ОСОБА_45 .

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_46 показав, що знайомий із позивачкою з 2000 року, вона жила тоді на АДРЕСА_1 . Свідок робив там світло як електрик ЖЕКу і знімав показники. З ОСОБА_41 знайомий з 1990-х років, він жив у гуртожитку на ОСОБА_48 . Познайомився з ним через робочі питання, свідок надавав послуги як електрик. Свідок вважає себе «сватом», бо познайомив ОСОБА_1 з ОСОБА_10 у червні 2008 року, після цього ще приходив допомагати ОСОБА_22 , який разом із ОСОБА_27 робили ремонт у квартирі АДРЕСА_12 . В подальшому жили вони на АДРЕСА_3 у приміщенні, переобладнаному під житло, зі входом від садочку. ОСОБА_27 завжди згадувала, що це свідок її засватав. Коли свідок до них приходив позивачка готувала їсти. Вони із ОСОБА_22 не сварилися, жили спокійно.

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_49 показала, що є рідною сестрою ОСОБА_1 . Із померлим ОСОБА_10 познайомилася давно - у 2008 чи 2009 році, коли вони з ОСОБА_27 разом приїхали в гості. В гостях в ОСОБА_50 були часто. Спочатку жили на другому поверсі на АДРЕСА_3 , а потім жили в тому ж будинку з іншої сторони. ОСОБА_27 з ОСОБА_22 жили однією сім`єю, шлюб не реєстрували, але планували, хотіли взяти шлюб в Німеччині. Коли жили разом, то ОСОБА_3 на літо привозили менше, не залишали в свідка. ОСОБА_22 радів, розказував, що має дві доньки та сина. Обручки привіз давно - вісім років назад. Чим займалася ОСОБА_27 у бізнесі свідку невідомо. До їхніх з ОСОБА_27 батьків сім`я ОСОБА_16 приїжджала часто, ОСОБА_22 любив роботу, завжди допомагав. Він їздив в Німеччину по роботі, також вони з ОСОБА_27 їздили на відпочинок, і в Польщу. ОСОБА_22 хворів цукровим діабетом і його боліли ноги, ОСОБА_27 займалася його дієтою і постійно просила свідка підбадьорювати його лікуватися. Про інших жінок свідок не чула.

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_51 показав, що знайомий із ОСОБА_52 . Протягом десяти років ОСОБА_27 для нього - дружина ОСОБА_53 . Познайомився він з нею 21 жовтня 2012 року на свій ювілей, коли запрошував всіх підприємців з дружинами, сказав ОСОБА_10 , щоб той прийшов з дружиною. Там були всі члени Ліги підприємців Тернопільщини, тоді ОСОБА_22 представив ОСОБА_27 як дружину, але вже до того було відомо, що вони декілька років жили разом. З ОСОБА_54 свідок познайомився ще у 1980-х роках, більш тісно почав працювати у 1990-х роках, як підприємці, а потім це переросло у дружбу. Свідок бував на фірмі через робочі питання, гроші позичав. Знав, де живе ОСОБА_22 . На фірмі « Говерла » ОСОБА_27 була, однак чим вона там займалася, свідку невідомо. ОСОБА_22 мав консервативні погляди, був сімейним чоловіком, крім ОСОБА_27 з того часу інших жінок не бачив. ОСОБА_22 діагностували « Ковід », коли лежав у лікарні, під час телефонної розмови казав допомагати ОСОБА_27 , тій жінці, з якою живе. Дальше свідок організовував похорон ОСОБА_22 , допомагав ОСОБА_27 , як і її син ОСОБА_56 , якого ОСОБА_22 визнавав як свого сина. ОСОБА_57 дружина ОСОБА_22 і його дочки в лікарні та в організації похорону участі не брали.

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_58 показала, що знайома із ОСОБА_21 з 2003 року, вони спілкуються та дружать. Також свідок спілкувалася з сім`єю ОСОБА_27 та ОСОБА_22 . ОСОБА_27 пішла на пенсію у 2009 році, але вона приходила на роботу, святкували разом. ОСОБА_22 свідок добре знає, бо вони часто приходили двоє на роботу в лабораторію здавати аналізи. ОСОБА_22 з ОСОБА_27 були сім`єю. Вони познайомилися, напевно, у 2008 році, з того часу і жили разом, свідок їх бачила. Свідок із ОСОБА_22 познайомились у 2008 році, коли кума ОСОБА_59 йшла в декрет. Бували у них в гостях часто, до ОСОБА_60 ходили на весілля 2-3 роки тому. Їздили на шопінг разом у « Подоляни ». Свідок водила дитину в садочок у 2009-2010 році і бачила їх постійно на АДРЕСА_3 , де вони проживали. З ОСОБА_27 і ОСОБА_22 проживав син ОСОБА_27 - ОСОБА_61 . ОСОБА_22 відносився до нього як до сина. ОСОБА_27 була повноцінною дружиною, коли ОСОБА_22 хворів, вона щодня приходила отримувати аналізи, тільки вона ним піклувалася, більше ніхто. Відносини з ОСОБА_27 у свідка дружні, робочі. З дочками і іншими родичами ОСОБА_22 не була знайома. Про дочок знала, він про них також дбав. Ремонт на ОСОБА_62 робили разом, до сьогодні він не закінчений. Про цей ремонт ОСОБА_22 говорив, коли сідок була в них в гостях, мав плани. ОСОБА_22 дав ОСОБА_63 своє прізвище - ОСОБА_16 , він його усиновив перед весіллям ОСОБА_63 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц.

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 639/7697/19.

За змістом статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до вимог статті 65 СК України дружина чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до вимог статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 посилалася на те, що встановлення факту проживання з ОСОБА_10 однією сім`єю без реєстрації шлюбу має для неї юридичне значення. Також позивачка зазначає, що вона із ОСОБА_10 проживала спільно з 01 вересня 2009 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що 02 червня 1994 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб, який 23 березня 1999 року розірвано.

Таким чином на момент виникнення спірних правовідносин ОСОБА_10 не перебував у зареєстрованому шлюбі.

Як вбачається з акту перевірки паспортного режиму на АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_10 проживали за вищевказаною адресою до 24 вересня 2020 року.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 разом із померлим проживали за цією ж адресою, але в іншому приміщенні №205, яке належить на праві власності ТОВ «Говерла-2015». ОСОБА_1 та ОСОБА_10 вели спільне господарство, мали спільний побут, спільний бюджет, взаємні права та обов`язки. Померлий ОСОБА_10 разом із позивачкою, як сім`я, неодноразово відпочивали, брали участь, як чоловік та жінка, у різних святкових подіях (день народження, весілля).

На фотознімках, які долучені позивачкою, ОСОБА_10 обіймає ОСОБА_1 або знаходиться поруч з нею. Різноманіття цих фотознімків, тривалий період, що на них зафіксований, невимушеність та зовнішня обстановка (на морі, на природі, у ресторані та на сімейних зустрічах) дають суду підстави дійти висновку, що на даних фотографіях зображені люди, які є однією сім`єю, відносяться один до одного з любов`ю та тривалий час підтримують теплі родинні відносини між собою.

Вказані обставини також підтверджуються сертифікатами застрахованої особи, свідоцтвами про страхування за 2014 та 2018 роки.

Крім того, показами більшості свідків у даній справі достеменно підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_10 однією сім`єю почали проживати з 2009 року. Вони разом їздили відпочивати, відвідували різні святкування, ходили в гості, придбавали меблі та робили ремонт. Планували зареєструвати шлюб. Підлеглі ОСОБА_10 , його друзі та родичі знали ОСОБА_1 , як його дружину. Коли ОСОБА_10 захворів, ОСОБА_1 займалася його лікуванням, також після його смерті організовувала поховання.

Більше того, колегія суддів враховує, що 13 червня 2020 року були внесені зміни до актового запису про народження сина ОСОБА_1 - ОСОБА_39 , та зазначено його батьком ОСОБА_10 .

Отже, ОСОБА_10 за свого життя визнав своїм сином повнолітнього ОСОБА_39 , який є сином ОСОБА_1 , що, на думку апеляційного суду, також підтверджує факт існування сімейних відносин між останніми.

Враховуючи наведене, обґрунтованим є висновок місцевого суду, що позивачкою доведено, а відповідачами не спростовано факт спільного проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в тому числі у період з 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також що останні були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет і взаємні права та обов`язки в розумінні статті 3 СК України.

Доводи апелянтки ОСОБА_9 про те, що її батько ОСОБА_10 був у стосунках з багатьма жінками, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане не підтверджено матеріалами справи. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Твердження апелянтки ОСОБА_9 про те, що надані позивачкою копії авіаквитків, бронювань готелів, невизначені фотографії та інші докази не можуть підтвердити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки досліджуючи усі докази в сукупності та покази свідків, доведено реальність сімейних відносин між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , в тому числі спільне проживання.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності.

Відмовляючи у задоволені вказаних позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду доказів того, що вона в установленому законом порядку подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та що нотаріус відмовив їй у видачі такого свідоцтва, а тому вимоги про визнання права на половину частки у статутному капіталі ТОВ «Говерла-2015» та ТОВ «Говерла-2019», а також визнання права позивачки на половину майнових прав на кошти спільної сумісної власності, які надані померлим ОСОБА_10 як позику цим товариствам, є передчасними.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком місцевого суду, оскільки предметом даного позову є вимоги щодо захисту права особи на частку у спільній сумісній власності, яка набута за час спільного проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Таким чином обґрунтованими є доводи апелянтки ОСОБА_1 про те, що у даній справі судом першої інстанції помилково застосовані норми, які регулюють права позивачки на спадкування належного померлому ОСОБА_10 майна.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, вирішуючи позовні вимоги в даній частині, виходить з наступного.

Звертаючись до суду із вищевказаними позовними вимогами ОСОБА_1 посилалася на те, що частки у статутних капіталах ТОВ «Говерла-2015» та ТОВ «Говерла-2019» належить їй на праві спільної сумісної власності, оскільки ОСОБА_10 під час проживання з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу став засновником вказаних господарських товариств та, відповідно, вніс частку до їх статутних капіталів.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що внески до статутних капіталів ТОВ «Говерла-2015» та ТОВ «Говерла-2019» ОСОБА_10 зробив у 2015 та 2019 роках відповідно, тобто під час проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 13 Закону України «Про господарські товариства»). Аналогічна норма передбачена частиною другою статті 115 ЦК України.

Статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів (частина перша статті 144 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом. Аналогічна норма передбачена частиною першою статті 115 ЦК України.

Згідно із абзацом четвертим частини другої статті 148 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати, встановлюються статутом і законом

Відповідно до п.п. «б» та «д» ч.1 ст.10 Закону України «Про господарські товариства» учасники товариства мають право:

б) брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів;

д) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

У разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства, набуває право на частку учасника цього товариства.

Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства, з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати половини вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Суд виходить з презумпції про те, що вартість частки у статутному капіталі відповідає розміру внеску, якщо тільки сторона, яка стверджує про зміну цієї вартості на час розгляду справи, не доведе, що вартість частки змінилась (зросла або внаслідок звичайної діяльності товариства зменшилась).

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц.

Згідно із частиною другою статті 115 ЦК України вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачка ОСОБА_1 , як особа, яка проживала із померлим ОСОБА_10 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, має право вимагати виплати вартості частки члена подружжя у статутних капіталах ТОВ «Говерла-2015» та ТОВ «Говерла-2019», визначену на дату пред`явлення відповідних позовних вимог, а не право на половину частки у статутному капіталі цих товариств.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі №922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах №334/3161/17 (пункт 55) і №200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 (пункт 86)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19).

З врахуванням наведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання права власності на 1/2 частки статутних капіталів ТОВ «Говерла-2015» та ТОВ «Говерла-2019», а також припинення права спільної сумісної власності на статутні капітали вказаних товариств не підлягають до задоволення з огляду на обрання позивачкою неналежного способу захисту.

Більше того, в матеріалах даної справи відсутні докази щодо грошової оцінки (проведення аудиту) розміру вкладу ОСОБА_10 , як учасника та засновника ТОВ «Говерла-2015» та ТОВ «Говерла-2019», як це передбачено статтею 115 ЦК України.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 майнових прав на кошти спільної сумісної власності, які надані ОСОБА_10 як позику ТОВ «Говерла-2015» та ТОВ «Говерла-2019», колегія суддів вважає, що така до задоволення не підлягає виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в даній частині ОСОБА_1 посилалася на дані, яка містяться в бухгалтерських документах ТОВ «Говерла-2015» та ТОВ «Говерла-2019».

У відповідності до ст.ст.1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, до істотних умов договору позики належать його предмет (грошові кошти чи речі, визначені родовими ознаками), ціна договору (в т.ч. проценти), строк його дії (строк повернення позики).

Матеріали справи таких відомостей не містять.

Оскільки в матеріалах справи відсутні оригінали чи копії договорів позики, право вимоги за якими бажає набути позивачка, в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.

У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищевикладених обставин справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх взаємний зв`язок в сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженого у справі рішення суду, однак воно підлягає зміні його мотивувальної частини із її викладенням в редакції даної постанови.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 травня 2022 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції - залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 16 грудня 2024 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

Н.М. Храпак