справа № 758/5870/18 головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
провадження № 22-ц/824/8692/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Лавренюком Андрієм Сергійовичем на рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця та визнання позивачів покупцями за цим договором,-

В С Т А Н О В И В:

08 травня 2018 року ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач 1), ОСОБА_2 (надалі за текстом - позивач 2), ОСОБА_3 (надалі за текстом - позивач 3, разом поіменовані - співпозивачі) звернулися до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 (надалі за текстом - відповідач 1), ОСОБА_5 (надалі за текстом - відповідач 2), ОСОБА_6 (надалі за текстом - відповідач 3), ОСОБА_7 (надалі за текстом - відповідач 4), ОСОБА_8 (надалі за текстом - відповідач 5, разом поіменовані - співвідповідачі), про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця та визнання позивачів покупцями за цим договором, у якому з урахуванням позовної заяви в редакції від 28 вересня 2018 року, остаточно просили суд:

- визнати частково недійсним у частині покупця договір купівлі-продажу квартири від 12 травня 2004 року, перевівши право покупця за цим договором на співпозивачів;

- визнати співпозивачів покупцями за договором купівлі-продажу квартири від 12 травня 2004 року;

- витребувати та повернути від ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , на користь співпозивачів.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач 1 є матір`ю позивача 2 та позивача 3, відповідач 2 є батьком позивача 1, а відповідач 1 - дружиною відповідача 2.

12 травня 2004 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким відповідач 4 та відповідач 5 продали, а відповідач 1 купила за ціною 10 000 гривень квартиру АДРЕСА_1 (надалі за текстом - спірна квартира). Проте, за твердженням співпозивачів, справжнім покупцем за вказаним договором була позивач 1, а справжня ціна квартири становила 32 000 доларів США. Відповідач 1 була залучена в якості покупця за порадою відповідача 2, з метою в подальшому уникнути поділу квартири як спільного майна, оскільки позивач 1 на той час перебувала у шлюбі, а також ризиків, пов`язаних з веденням бізнесу позивачем 1.

Відповідно до позовної заяви, співпозивачі проживають у спірній квартирі 14 років, також у спірній квартирі зареєстроване місце проживання позивача 2. Проте, як стверджується співпозивачами, з 2013 року особисті стосунки позивача 1 та відповідача 2 погіршились, внаслідок чого відповідачем 1 подавався до суду позов про виселення позивача 2 зі спірної квартири.

У подальшому, 04 травня 2017 року відповідач 1 та відповідач 3 уклали договір дарування квартири, за яким відповідач 3 отримав право власності на спірну квартиру, після чого, відповідач 3 також звернувся до суду з позовом про виселення позивача 2.

17 грудня 2018 року відповідач 3 подав відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є безпідставними та недоведеними, а співпозивачами обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Крім того, співпозивачами пропущено строк позовної давності, а сам відповідач 3 не був стороною оспорюваного правочину, тому може бути залучений до участі у справі лише як третя особа.

07 лютого 2019 року представник співвідповідачів подав до суду відповідь на відзив відповідача 3, в якій, зокрема, зазначив, що відповідачем 3 не надано відповідей на запитання, викладені в позовній заяві, та не наведено доказів на підтвердження своєї позиції по суті справи. Просив зобов`язати відповідача 3 надати відповіді на запитання, викладені в позовній заяві, а також долучити до матеріалів справи докази, які підтверджують проживання в спірній квартирі співпозивачів та спростовують проживання в спірній квартирі відповідача 1, відповідача 2, відповідача 3.

15 березня 2019 року відповідач 1 подав відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є безпідставними та недоведеними, а співпозивачами обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Крім того, співпозивачами пропущено строк позовної давності.

25 березня 2019 року відповідач 2 подав відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є безпідставними та недоведеними, а співпозивачами обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Крім того, співпозивачами пропущено строк позовної давності.

04 червня 2019 року представник співпозивачів 1 та 2 подав відповідь на відзив, у якому підтримав доводи позовної заяви. Звернув увагу на відсутність у відповідача 1 коштів для придбання спірної квартири, реальної ринкової вартості квартири. Просив зобов`язати відповідачів надати докази доцільності продажу квартири за ціною, яка зазначена в договорі, надати відповіді на всі питання, поставлені в позовній заяві.

18 листопада 2019 року до суду надійшли заперечення відповідача 2, у яких останній заперечив проти задоволення позову. Зазначив, що надані співпозивачами докази їх проживання у спірній квартирі вважає недопустимими, оскільки співробітники поліції не мають повноважень встановлювати місце проживання громадян, а пояснення сусідів не можуть підтвердити факт постійного проживання у певній квартирі. Твердження щодо заниження вартості квартири у договорі купівлі-продажу, так само як і твердження про відсутність у відповідача 1 фінансових можливостей для придбання спірної квартири, належними та допустимими доказами не підкріплені. З цих підстав відповідач 2 вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця та визнання позивачів покупцем за цим договором залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Лавренюк Андрій Сергійович, 27 лютого 2024 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданої представником - адвокатом Лавренюком Андрієм Сергійовичем на рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця та визнання позивачів покупцями за цим договором, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник - адвокат Лавренюк Андрій Сергійович вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

У судовому засіданні співпозивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Лавренюк Андрій Сергійович просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 12 травня 2004 року укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким відповідач 4 та відповідач 5 продали, а відповідач 1 купила за ціною 10 000 гривень квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 11 договору продавці та покупець підтвердили, що ця угода відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру мнимої та удаваної, а також не є зловмисною.

Відповідно до довідки від 04 листопада 2015 року, місце проживання позивача 2 зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з актом комісії в складі майстрів техдільниці ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 від 11 листопада 2015 року про обстеження квартири, на момент обстеження та складання акту в квартирі АДРЕСА_1 була присутня відповідач 3, фактичне проживання відповідача 1 та відповідача 2 за вказаною адресою засвідчують сусіди з 2004 року.

04 травня 2017 року між відповідачем 1 та відповідачем 3 укладено договір дарування квартири, за яким відповідач 3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що співпозивачами не доведено належними та допустимими доказами обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Надані стороною співпозивачів докази підтверджують наявність у позивача 1 фінансової можливості бути покупцем у оспорюваному договорі, існування іншої ринкової ціни на спірну квартиру на час укладення договору купівлі-продажу, проте жодним чином не підтверджують факт придбання спірної квартири саме за кошти позивача 1 та за іншою ціною, ніж вказана в договорі. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки вимоги про витребування спірної квартири на користь співпозивачів є похідною від вимог про визнання співпозивачів покупцями за договором купівлі-продажу, а відтак, не підлягали задоволенню.

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального при ухваленні рішення, виходячи з наступного.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно укладають один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен встановити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки про застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі №6?133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі №742/1913/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі №303/292/17, від 30 березня 2020 року у справі №524/3188/17.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі №346/2238/15-ц зазначено таке: «висновки судів про те, що оспорювані договори купівлі-продажу земельних ділянок у частині покупця є удаваними, оскільки придбані особою за кошти та для потреб позивача (єпархії), без створення правових наслідків для себе, як фізичної особи, є безпідставними, так як нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.»

Так, в указаній постанові Верховний Суд відступив від висновку щодо застосування норми права, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі №265/3310/17, а також і від аналогічного висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №466/8968/19, про те, що «при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд повинен встановити, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та, що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає; вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.».

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог співпозивачів, так як вони відповідають, як фактичним обставинам справи, так і правовим висновкам Верховного Суду у постановах від 14 лютого 2022 року у справі №346/2238/15-ц, від 18 січня 2023 року у справі №181/1081/20, від 28 червня 2023 року у справі №465/2502/20 та ін., оскільки жодного належного, достатнього та допустимого доказу того, що фактично майно (спірна квартира) було придбане за кошти іншої особи (співпозивачів) і для них матеріали справи не містять.

Крім того, позовні вимоги про витребування спірної квартири від ОСОБА_6 на користь співпозивачів є похідними від вимог про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, а тому суд правомірно відмовив у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги щодо нез`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, на які позивачі посилалися у позові та своїх поясненнях, зокрема, щодо наявності грошових коштів у відповідача 1 та відповідача 2 на придбання вказаної квартири та необхідність продажу відповідачами 4 та 5 спірної квартири за вказану у договорі ціну також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки не входять до предмета доказування у даній справі з огляду на обраний позивачами спосіб захисту порушеного права та не спростовують висновків суду, щодо відмови у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Лавренюком Андрієм Сергійовичем - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21 червня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова