МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 484/888/24
Провадження № 22-ц/812/561/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі представника заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2024 року, постановлену під головуванням судді Маржиної Т.В. в приміщенні того ж суду, за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, -

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2024 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Кізік А.М. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви до суду шляхом накладення арешту, заборони відчуження на все рухоме та нерухоме майно, належне ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в межах ціни позову, який буде подано, а саме по 2 000 000 грн. на кожну, та накладення арешту на корпоративні права, які належать ОСОБА_3 у ТОВ «Гранд ойл плюс», посилаючись на те, що не вжиття зазначених заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. При цьому акцентував увагу на тому, що у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, відповідний позов повинен бути поданий у 10-денний строк з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

В обґрунтування позовної заяви, яка буде подана, представник вказувала, що з січня 2012 року по серпень 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали, як одна сім`я, без реєстрації шлюбу, проживаючи разом, працювали у компаніях та отримували спільні кошти. Основною роботою підприємств, а також придбанням нерухомого майна та транспортних засобів, як для сім`ї, так і для роботи підприємств, займався ОСОБА_2 . Натомість, оформлення майна здійснювалось на ОСОБА_3 , оскільки між ними існували сімейні, довірительні відносини. У 2016 році у них народилися діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони спільно набули майно, яке підлягає поділу між ними, однак ОСОБА_3 уникала його розподілу добровільно. У 2019 році стосунки між ними погіршились і з вересня 2019 року вони припинили проживати разом. Після припинення спільного проживання ОСОБА_3 в порушення вимог закону, без згоди ОСОБА_2 відчужила більшу частину майна, яке є їхньою спільною сумісною власністю. У зв`язку з чим ОСОБА_2 змушений був звернутись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, розподіл майна (справа 484/5704/19). Предметом спору у справі № 484/5704/19 було, окрім іншого, визнання недійсними наступних договорів купівлі-продажу, а саме: - комплексу, нежитлових будівель, загальною площею 49,5 кв.м, та земельної ділянки загальною площею 0,2224 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташовані по АДРЕСА_1 і належать на праві власності ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 07 вересня 2019 року; відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі, загальною площею 13,0 кв.м та земельної ділянки площею 0,3000 га, з цільовим призначенням для обслуговування автостоянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 і належать на праві власності ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 07 вересня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; земельної ділянки, площею 0,2224 га, кадастровий номер :06:024:0020, що розташована по АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, кадастровий номер :06:024:0140, площею 0,3 га, розташовану по АДРЕСА_1 .

У позовній заяві у справі 484/5407/19, було зазначено, як підставу для визнання недійсними зазначених договорів те, що при укладені договори ОСОБА_3 не мали на меті відчуження майна, а лише приховування спільного майна від розподілу, вони не мали на меті перехід права власності, а були з боку ОСОБА_3 направлені на позбавлення ОСОБА_2 права на розподіл спільного майна та отримання відповідної частки у спільному майні. У свою чергу, ОСОБА_4 , яка є рідною тіткою ОСОБА_3 , була достеменно обізнаною про те, що таке майно набуто ОСОБА_3 під час спільного проживання з ОСОБА_2 , та не маючи на меті набуття реального права власності на таке майно, погодилась на фіктивне укладання договорів. Окрім того, як встановлено судовими рішеннями у справі № 484/5407/19, ОСОБА_4 не мала жодної реальної можливості, а саме грошових коштів для придбання такої кількості майна за короткий період.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29.01.2024р. у справі 484/5407/19 встановлено, що після укладення договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна, ОСОБА_3 фактично продовжила ним користуватися, тобто залишила за собою повний контроль щодо спірного майна, яке у дійсності і не вибувало з опосередкованого її користування. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що ОСОБА_3 , усвідомлюючи про існування між нею та ОСОБА_2 спору та матеріальних претензій щодо спільно нажитого майна, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку його розподілу у судовому порядку. Тому, з метою уникнення та приховання його від розподілу, відчужила шляхом укладення оспорюваних договорів з її найближчим родичем (рідною тіткою), діючи при цьому очевидно недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду прав ОСОБА_2 . В свою чергу ОСОБА_4 , будучи достеменно обізнаною, що майно є об`єктом спільної сумісної власності, на відчуження якого ОСОБА_3 не отримала згоди іншого співвласника, придбала майно за оспорюваними угодами. При цьому, свідомо маючи намір не виконувати зобов`язання обумовлені угодами, оскільки після їх підписання ОСОБА_3 фактично продовжує користуватися відчуженою АЗС та відкритою автостоянкою. Тому, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. У зв`язку з чим договори купівлі-продажу містять ознаки фраудаторності.

Тобто, судом апеляційної інстанції у справі 484/5407/19 встановлено та підтверджено відсутність у ОСОБА_4 можливості придбати таке майно, а також те, що ОСОБА_3 не мала на меті реально відчужити таке майно, їх дії є недобросовісними та направленими на уникнення розподілу та позбавлення ОСОБА_2 можливості отримати у порядку розподілу, відповідну частку спільного майна.

Така умисна поведінка ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтверджена рішеннями суду у справі 484/5407/19 та доведена відповідними доказами та матеріалами зазначеної справи та не спростована ними.

У свою чергу, ОСОБА_2 , для відновлення свого порушеного права, довелось витрати велику кількість зусиль та ресурсу, як емоційного так і матеріального. Так, розгляд справи №484/5407/19 тривав трохи більше 4 років, з моменту відкриття провадження у справі до моменту винесення Миколаївським апеляційним судом постанови від 29.01.2024 року. Розгляд справи у суді першої інстанції тривав 3,5 роки, що пов`язано у першу чергу з тим, що зі сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та їх представників вчинялись будь-які заходи для затягування судового розгляду справи, це і подання зустрічного позову, після пропуску строку на його подання у справі 484/5407/19, для чого було подано окремий позов, з подальшим об`єднанням справ в одне провадження, постійна, неодноразова зміна представників, яким необхідний був час на ознайомлення з матеріалами справи, подання клопотань про відкладення розгляду справи, подання клопотань про зупинення провадження у справі, у тому числі в суді апеляційної інстанції, зміна адреси нерухомого майна для подальшого унеможливлення реєстрації рішення суду за результатами розподілу через зміну (невідповідність) адреси нерухомого майна. Все це призвело до значного затягування судового процесу, а також до того, що ОСОБА_3 фактично одноособово продовжувала використовувати майно, яке було предметом розгляду у справі №484/5407/19.

Використання було пов`язано зі здійсненням ОСОБА_3 діяльності з продажу пального, через підконтрольні юридичні особи, а саме ТОВ «Гранд ойл плюс» та ТОВ «Авіс-Транс». При цьому, у зв`язку з укладенням договорів купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , через не допуск компаній ПП «Компанія «Агро-Люкс», яка здійснювала діяльність на зазначених об`єктах, де керівником був ОСОБА_2 , ця компанія фактично припинила діяльність, у зв`язку з неможливістю використання такого об`єкту.

Всі наведені обставини свідчать про навмисну, винну поведінку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , направлену на позбавлення, унеможливлення ОСОБА_2 поділу спільного майна, а відновлення ОСОБА_2 своїх справ, значна кількість часу, яка для цього знадобилась, завдало значної моральної шкоди останньому, яку він оцінює у 4 000 000 гривень, які підлягатимуть стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у рівних частинах.

Обставинами, що зумовили подання заяви про забезпечення позову, представник заявника вказує те, що ОСОБА_3 починаючи з моменту припинення спільного проживання сторін з серпня 2019, з метою уникнення розподілу майна, здійснила перереєстрацію (продаж) майже всього майна, яке було набутого сторонами за час їх спільного проживання. Так, ОСОБА_3 було перереєстровано (продано) на третіх осіб. Більшість майна як рухомого, так і нерухомого перереєстровано на матір ОСОБА_7 та рідних тіток ОСОБА_8 та ОСОБА_4 . Більша частина рухомого майна була переоформлена саме після припинення сторонами спільного проживання, за мінімальну ціну, яка не відповідає ринковій, що свідчить про навмисне ухилення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як удаваного покупця майна розподілу майна, і направлене на позбавлення ОСОБА_2 у майбутньому можливості розподілити таке майно. ОСОБА_3 після припинення фактичних шлюбних відносин поза волею ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу відчужила транспортні засоби в період з 03.09.2019 року по 09.10.2019 року своїм близьким родичам ОСОБА_4 та матері ОСОБА_7 , а отримані кошти були використані нею не в інтересах сім`ї, а саме: TRAILOR S 383, TRAILOR S 383EL, FRUEHAUFT T 34T1RP, TRAILOR S38EL1C, FRUEHAUF TF 34T13RAA, TRAILOR S 383EL1C TRAILOR S 383 EL LAND ROVER RANGE ROVER, а також DAF FT XF 105.460, VOLVO FH 12, DAF FT XF 105 460, DAF XF 105.460, DAF XF 105.510, DAF FT 95 XF 430, DAF XF 95.480, MERCEDES- BENZ SPRINTER 315 CDI, DAF XF 105.460, свідченням чого є лист Регіонального сервісного центру МВС України в Миколаївській області, Територіального сервісного центру 4842 від 14.12.2019 року № 31/14/2-Ж-02.

Відразу після припинення спільного проживання, виключно з метою уникнення розподілу майна та неможливості звернути стягнення на її майно, ОСОБА_3 було відчужено все нерухоме майно, яке оформлено на її ім`я, крім житлового будинку, розміщеного за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки у будинку зареєстровані спільні діти сторін, а без згоди позивача, як батька спільних дітей сторін, відчужити такий будинок неможливо. Окрім того, у власності ОСОБА_3 залишилось нерухоме майно, нежитлове приміщення-магазин, розташоване за адресою АДРЕСА_3 , договір купівлі-продажу від 10.04.2012 року. Вказане нерухоме майно не було відчужено ОСОБА_3 лише з тієї причини, що таке нерухоме майно вбудовано у комплекс нежитлових приміщень житлового будинку та право власності оформлено на 70/100 загальної площі нежитлових приміщень, відповідно, для відчуження такого майна необхідно було отримати згоду всіх співвласників, чого ОСОБА_3 не встигла зробити, оскільки у межах справи № 484/5407/19, судом було накладено заборону відчуження на майно ОСОБА_3 .

Так, ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області у справі № 484/5407/19 від 29.11.2019 року вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження майна, проте не дивлячись на таку ухвалу, ОСОБА_3 вдалося відчужити на ім`я іншої рідної тітки ОСОБА_9 всі земельні ділянки, нежитлові приміщення про проспекту Праці, однокімнатну квартиру.

Отже, станом на даний час, зі сторони ОСОБА_3 вчинено всі можливі дії для унеможливлення фактичного розподілу майна з позбавленням будь-якої можливості отримати грошову компенсацію за вже реалізоване нею майно.

Також звертає увагу, що відчуження більшої частини майна, здійснювалось ОСОБА_3 у період з 01.09.2019 року по 31.12.2019 року, а отже після фактичного припинення спільного проживання сторін.

Окрім того, станом на дату подання цієї заяви ОСОБА_2 з матеріалів досудового розслідування у кримінальній справі, внесеній до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000005 від 04.01.2023р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, у серпні 2023 року, позивачу стало відомо про наявність укладених ТОВ «Гранд ойл Плюс», де єдиними засновником та директором є ОСОБА_3 , кредитних договорів (договір кредиту та овердрафту), з АТ «Перший Український міжнародний банк», а саме:

1. Генерального договору про надання банківських послуг від 05.05.2023 року, № МБООЕ-ГЛ-КФ-1834/1 про отримання товариством кредитних коштів у розмірі 25 000 000 грн.;

2. Договору про надання банківської послуги кредитної лінії № МБ-ООЕ-ГЛКФ-1834/1/КЛ-1 від 05.05.2023 року на суму 8 000 000 грн.;

3. Додаткової угоди № 3 від 12.04.2023 року про надання банківської послуги овердрафт «Легкий» від 12.04.2023 року, на суму 2 000 000,00 грн.

З метою забезпечення виконання умов зазначених кредитних договорів, ОСОБА_3 як фізичною особою було підписано з банківською установою договори поруки, а саме:

1. Додаткову угоду до договору поруки № МБ-ООЕ-П-8926/2 від 10 квітня 2023 року, за яким ОСОБА_3 поручалась з виконання товариством умов Договору про надання банківської послуги - овердрафт «Легкий» № MB-ODE-OB-8926 ВІД 12 червня 2020 року на суму - 2000 000 грн.;

2. Договір поруки № МБ-ООЕ-П-КФ-1834/1 від 05.05.2023 року, за яким ОСОБА_3 поручалась за виконання товариством зобов`язань в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, витрат Кредитора тощо за Генеральним договором про надання банківських послуг № МБ-ОПЕ-ГЛ-КФ-1834/1 від 05.05.2023 року з лімітом - 25 000 000.00 грн.

Отже, фактично, ОСОБА_3 зобов`язувалась відповідати всім належним їй майном, як фізичній особі, за виконання ТОВ «Гранд ойл Плюс», грошових зобов`язань на загальну суму 35 000 000 грн.

Крім того, ОСОБА_4 , крім застави транспортних засобів, також уклала договори поруки, за яким зобов`язувалась відповідати всім своїм майном перед банківською установою, за виконання ТОВ «Гранд ойл Плюс», грошових зобов`язань на загальну суму 35 000 000 грн.

Таким чином, фактично, у разі виникнення у товариства будь-яких труднощів, або неможливості виконання зобов`язань щодо повернення отриманих кредитних коштів, відповідачки всім належним їй майном будуть відповідати перед банківською установою за погашення таких зобов`язань та зобов`язані будуть здійснити погашення таких грошових коштів самостійно, як фізичні особи. Відповідно, банківська установа матиме право звернути стягнення на все належне ОСОБА_3 та ОСОБА_4 майно, для погашення таких зобов`язань.

Окремо, зауважує, що у справі № 484/2654/23, яка перебуває на розгляді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації проданого спільного майна та поділу майна, може бити стягнуто з ОСОБА_3 сума коштів у розмірі 29383573,50 грн, отже, у разі задоволення позовних вимог, з ОСОБА_3 підлягатиме значна сума компенсації грошових коштів.

Вважає, що всі наведені обставини, свідчать про те, що у разі не забезпечення позову, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продовжуватимуть вчиняти дії, які призведуть до відсутності у них майна, що унеможливить виконання рішення суду.

Зважаючи на наведене, лише накладення арешту на майно відповідача та грошові кошти, може реально забезпечити виконання рішення суду по цій справі.

Вжиття судом заходом забезпечення позову у вигляді накладення арешту на рухоме та нерухоме майно в межах заявлених вимог про стягнення грошових коштів у розмірі заявленому у позові та накладення арешту на рахунки, у наведених вище обставинах справи, є співмірним способом забезпечення позову. Наведені види забезпечення позову спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. У свою чергу, обов`язковості з`ясування при вжитті заходів забезпечення позову вартості майна, на яке судом накладається арешт, закон не передбачає (правова позиція Верховного Суду у справі N 911/1695/18).

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При цьому слід мати на увазі, що при розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову. З урахуванням чого, оскільки обставини наведені у цій заяві є неспростовними в частині дій відповідача щодо відчуження майна для уникнення його розподілу та позбавлення можливості отримати компенсацію за таке відчужене майно, вжиття заходів забезпечення позову у цій справі є обґрунтованим та співмірним.

З огляду на викладене, враховуючи предмет та підстави позову, заявник вважає, що обраний ОСОБА_2 захід у вигляді накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно яке належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , спрямований на ефективний захист та поновлення порушених прав і може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Ухвалою Первомайського міськрайнного суду Миколаївської області від 20 лютого 2024 року у задоволені заяви представника заявника ОСОБА_2 - адвоката Кізік А.М. про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_2 до суду, шляхом накладення арешту, заборони відчуження на все рухоме та нерухоме майно, належне ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в межах ціни позову, який буде подано, а саме по 2 000 000 грн на кожну, та накладення арешту на корпоративні права, які належать ОСОБА_3 в ТОВ «Гранд ойл плюс» відмовлено.

Відмовляючи у задоволені заяви суд першої інстанції виходив із того, що в якості забезпечення позову представник позивача просить застосувати такий вид забезпечення, як арешт всього рухомого та нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також корпоративних прав, які належать ОСОБА_3 у ТОВ «Гранд ойл плюс».

Суд першої інстанції вважав, що позбавлений можливості перевірити дані про особу відповідача, інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам, у зв`язку з тим, що в заяві про забезпечення позову не зазначено, до яких осіб ОСОБА_2 планує в майбутньому подати позов до суду і про що.

Також суд вказав, що в порушення п.3 ч.1 ст. 151 ЦПК України, в заяві не зазначено предмет позову, а також всупереч п.5 ч.1 ст. 151 ЦПК України не зазначено ціну позову, про забезпечення якого просить заявник.

Так, у вступній частині заяви зазначено, що позов не містить вимог майнового характеру, а з тексту заяви, вбачається, що ОСОБА_2 бажає в майбутньому стягнути матеріальну компенсацію за заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 4 000 000 грн.

Звертаючи увагу на те, що арешт майна може бути застосований судом лише щодо конкретно визначеного майна, суд першої інстанції зазначив, що у заяві не конкретизовано, на яке саме майно слід накласти арешт; відсутні докази наявності рухомого та нерухомого майна у власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , актуальні на час звернення до суду, докази вартості такого майна тощо. Також з тексту поданої заяви не ясно, з яким саме позовом ОСОБА_2 планує звертатись до суду, не можливо визначити обсяг позовних вимог.

Крім того, ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.02.2024 року у справі № 484/844/24, провадження № 2-з/484/1/24 ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні аналогічної заяви і строк оскарження такої ухвали не сплинув.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що такий спосіб забезпечення позову як накладення арешту на корпоративні права може узгоджуватися, зокрема, з такою вимогою майнового характеру як стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства та з іншими вимогами при вирішенні корпоративних спорів, розгляд яких здійснюється в порядку господарського судочинства.

Тобто заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, однак неможливо визначити співмірність такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на корпоративні права з предметом спору в наданій справі, у зв`язку з тим, що він не зазначений. З урахуванням викладеного, суд вважав, що доводи в обґрунтування цієї частини забезпечення позову ґрунтуються лише на припущеннях, належних доказів в обґрунтування необхідності накладення арешту на корпоративні права ОСОБА_3 у ТОВ «Гранд йол плюс» суду не надано.

Таким чином, оцінивши обґрунтованість та співмірність вимог щодо забезпечення позову, а також наведені обставини для вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява про вжиття заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 через свого представника адвоката Кізік А.М., звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду від 20 лютого 2024 року, та прийняти нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.

В апеляційній скарзі зазначає, що позиція суду щодо обов`язковості зазначення переліку майна та його вартості не відповідає позиції Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2019 року у справі №911/1695/18. Крім того, судом не застосовані позиції, які висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цч20), від 19 лютого 2021 року у справі №643/12369/19 (провадження 61-21685св19), від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 12-729 цс19), від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20).

Крім того судом не враховано підстави, якими заявник обґрунтовував необхідність подання заяви про забезпечення позову, а саме до подання позовної заяви, що полягали в тому, що відповідачі у 2019 року, діючи сумісно, вчиняли заходи по відчуженню майна, що унеможливлювало поділ майна заявника та ОСОБА_3 (неврахована попередня поведінки ОСОБА_7 та рідних тіток ОСОБА_8 та ОСОБА_4 ).

Також суд не прийняв до уваги зазначені в заяві обставини укладення кредитних договорів та договорів поруки з відповідачами, відповідно до яких ОСОБА_3 зобов`язується відповідати всім належним майном, як фізичній особі, за виконання ТОВ «Гран ойл Плюс», грошових зобов`язань на загальну суму 35000000 грн, а також щодо можливого стягнення з ОСОБА_3 на користь заявника компенсації проданого спільного майна та поділу майна в сумі 29 383 573,50 грн.

Апелянт вважає, що суд проігнорував численні докази того, що у разі не вжиття заходів забезпечення позову, у разі задоволення позовних вимог, виконання такого рішення буде неможливим, а вжиття заходів, які просив заявник, жодним чином не порушують права та інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у тому числі щодо розпорядження майном, на яке може бути накладено арешт.

Від представника ОСОБА_3 адвоката Порхуна В.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що відсутність інформації про майно відповідачів, на які апелянт просить суд накласти арешт, позбавляє можливості оцінити співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких представник заявника звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт.

Проаналізувавши положення ч.3 ст. 150 ЦПК України, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», зазначає, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Крім того, зазначаючи про перелік нерухомого майна, у своїй апеляційній скарзі апелянтом зазначено: «Окрім того, станом на дату подання цієї заяви ОСОБА_2 стала відома наступна інформація: З матеріалів досудового розслідування у кримінальній справі, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000005 від 04.01.2023р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, у серпні 2023 року, Позивачу стало відомо про наявність укладених ТОВ «Гранд ойл Плюс», де єдиними засновником та директором є ОСОБА_3 кредитних договорів (договір кредиту та овердрафту), з АТ «Перший Український міжнародний банк», а саме:

1. Генеральний договір про надання банківських послуг від 05.05.2023 року, № МБООЕ-ГЛ-КФ-1834/1 про отримання товариством кредитних коштів у розмірі 25 000 000 грн.

2. Договір про надання банківської послуги кредитної лінії № МБ-ООЕ-ГЛКФ-1834/1/ КЛ-1 від 05.05.2023 року на суму 8 000 000 грн.,

3. Додаткова угода № 3 від 12.04.2023 року про надання банківської послуги овердрафт «Легкий» від 12.04.2023 року, на суму 2 000 000,00 грн.».

В свою чергу, частиною 3 статті 367 ЦПК передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, у апеляційній скарзі не зазначено та не підтверджено належним способом причин не подання вказаних доказів до суду першої інстанції. Тому, не вбачає об`єктивних підстав приймати судом до уваги надані вищезазначені докази.

Посилається на необхідність врахування правових позицій, викладених в постанові Великої Палати Верховного суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, постанові Верховного Суду України, викладеного в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.

Також вказує, що як вбачається з апеляційної скарги та заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви на думку представника заявника спір виникне між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями або бездіяльністю фізичних осіб. Проте, посилаючись на судові рішення, ухвалені судом, про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання договору купівлі-продажу майна недійсним, розподілу спільного майна та інший судовий спір, який перебуває в провадженні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області щодо стягнення компенсації проданого спільного майна та поділу майна на загальну суму 29 383573,50 грн., представник заявника не долучає жодного іншого документу, який би дозволив перевірити обставини, зазначені у заяві про забезпечення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Тому, суд першої інстанції вірно встановив, що у своїй заяві про забезпечення позову представник заявника ОСОБА_2 просить накласти арешт на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , наявність якого належними доказами не підтверджена, також не вказана і вартість рухомого та нерухомого майна, що обґрунтовано позбавило суд першої інстанції можливості оцінити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, позовним вимогам, зокрема ціну позову із вартістю рухомого та нерухомого майна, яке просить арештувати заявник.

Вважає, що відсутність інформації про майно відповідачів, позбавляє суд можливості оцінити співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких представник заявника звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт.

Також звертає увагу, що накладення арешту на корпоративні права особи фактично є втручанням в управління господарським товариством та може призвести до блокування господарської діяльності товариства, а реалізація корпоративних прав, як майнових прав до заміни, всупереч закону, учасника товариства. Такий спосіб забезпечення позову як накладення арешту на корпоративні права може узгоджуватися, зокрема, з такою вимогою майнового характеру як стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства та з іншими вимогами при вирішенні корпоративних спорів, розгляд яких здійснюється в порядку господарського судочинства.

Позовні вимоги, які має подати позивач, є вимогами майнового характеру тому, такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на корпоративні права, не є співмірним з предметом спору у даній справі, яким є стягнення з відповідачів моральної шкоди.

Враховуючи наведене, вважає, що суд першої інстанції правомірно виніс оскаржувану ухвалу про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 адвоката Кізак А.М. про забезпечення позову.

Також від представника ОСОБА_3 - 24 квітня 2024 року надійшли додаткові пояснення по справі, в яких повідомляє, що в аналогічній справі № 484/844/24 за заявою ОСОБА_2 з аналогічними підставами та предметом суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у забезпечені позову та постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.04.2024 року вказану ухвалу залишено без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Кізік А.М. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за ст. 13 Конвенції коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії, іншими заходами у випадках, передбачених законом. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст. 150 ЦПК України).

Проте, за змістом ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року зобов`язує суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, тільки пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача та відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Тобто, вирішуючи дане питання суд повинен враховувати інтереси всіх учасників процесу, в тому числі позивача і відповідача.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має переконатися, що між сторонами дійсно існує спір, та врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовним вимогам і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

При цьому інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю.

Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення або ефективний захист її прав.

Метою забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку інших учасників з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст. ст. 11,12,81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права відповідача, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на корпоративні права ОСОБА_3 у ТОВ «Гранд ойл плюс», а також шляхом накладення арешту, заборони відчуження на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в межах ціни позову, який буде подано, заявник зазначив, що має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди у розмірі по 2000000 грн. з кожної, завданої йому тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , починаючи з 2019 року, діючи сумісно, вчиняли заходи по відчуженню майна, яке спочатку належало ОСОБА_3 , а потім було відчужено ОСОБА_4 , що унеможливлює розподіл майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також процесуальною поведінкою їх та їх представників під час розгляду справи № 484/5407/19, що зумовило тривалий більше 4 років розгляд справи № 484/5407/19, а також тим, що все це загалом спричинило йому значну моральну шкоду, яку він оцінює у 4000000грн.

Із змісту відзиву на апеляційну скаргу вбачається, що ОСОБА_3 не визнає вимоги ОСОБА_2 . Отже між сторонами існує спір, за вирішенням якого заявник має намір звернутися до суду.

Тому апеляційний суд не погоджується з висновком суду, що в заяві не зазначено предмет позову, а також ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, а також відповідачів, до яких він має намір звернутися з позовом. Однак, це саме по собі не призводить до необхідності скасування постанови суду, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, заявник посилається на те, що ОСОБА_3 , починаючи з моменту припинення їх спільного проживання в серпні 2019, з метою уникнення розподілу майна, здійснила перереєстрацію (продаж) майже всього майна, яке було набуто сторонами за час їх проживання, на свою матір ОСОБА_7 та рідних тіток ОСОБА_8 та ОСОБА_4 . Більша частина рухомого майна була переоформлена саме після припинення сторонами спільного проживання за мінімальну ціну, яка не відповідає ринковій, з метою позбавлення ОСОБА_2 у майбутньому можливості розподілити таке майно.

Також, як на підставу необхідності вжиття заходів забезпечення майбутнього позову про відшкодування моральної шкоди, заявник посилається на те, що у справі № 484/2654/23, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації проданого спільного майна та поділу майна, може бути стягнуто з ОСОБА_3 на його користь сума коштів у розмірі 29383573,50 грн.

Отже всі дії щодо реалізації рухомого та нерухомого майна, яке на думку заявника є їх спільним сумісним майном, як він сам стверджує були здійснені ОСОБА_8 та ОСОБА_4 у період з 01.09.2019 року по 31.12.2019р., тобто більше 4 років тому та до звернення ОСОБА_2 до суду з позовами про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподіл майна і стягнення компенсації проданого спільного майна у справах № 484/5407/19 та № 484/2654/23 у січні 2020 та травні 2023 відповідно та є предметом дослідження на їх правомірність під час розгляду вказаних справ.

Слід зазначити, що у справі № 484/5407/19 з метою забезпечення позову судом були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, яке є предметом позову у даній справі.

У справі № 484/2654/23 судом також вжиті заходи забезпечення позову ухвалою суду від 26 травня 2023р. шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, належне ОСОБА_3 у межах ціни позову, а саме: 5 182 194 грн., а також на грошові кошти ОСОБА_3 , які знаходяться на будь-яких банківських рахунках, що належать ОСОБА_3 відкритих у банківських установах України, у межах ціни позову, а саме: 5 182 194 грн. 00 коп., а також ухвалою суду від 21 серпня 2023р. шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, належне ОСОБА_3 у межах ціни позову, а саме: 29383573,50 грн., а також на грошові кошти ОСОБА_3 , які знаходяться на будь-яких банківських рахунках, що належать ОСОБА_3 відкритих у банківських установах України, у межах ціни позову, а саме: 29383573грн. 00 50коп., та шляхом заборони ОСОБА_3 у тому числі, як власнику, директору орендаря ТОВ "Гранд ойл плюс" ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , будь-яким іншим юридичним та/або фізичним особам, вчиняти будь-які дії від продажу, демонтажу, безоплатній передачі майна, а саме: резервуару ємністю 10 куб.м у кількості 1 шт.; резервуарів ємністю 25 куб.м у кількості 5 шт., резервуарів ємністю 50 куб.м у кількості 7 шт., резервуарів ємністю 75 куб.м у кількості 7 шт., фрізи АЗС, спрейдера АЗС, вказівників в`їзд-виїзд, інформаційної стели, розміщених за адресою: вул. Одеська, 151, 151 А та АДРЕСА_1 (кадастрові номери земельних ділянок :06:024:0140 площею 0,3 га, :06:024:0020 площею 0,2224 га.

Отже, позови ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподіл майна і стягнення компенсації проданого спільного майна, в яких ним оспорюється правомірність дій ОСОБА_8 та ОСОБА_4 щодо розпорядження майном, вже забезпечені вказаними ухвалами суду у справах № 484/5407/19 та № 484/2654/23.

В той же час, посилання на наявність фактичних обставин того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_4 вчиняли чи намагалися вчинити дії направлені на реалізацію наявного у них майна після звернення заявника до суду, заява про забезпечення позову не містить, як і належних доказів вчинення таких дій.

Не є такими діями також укладення ТОВ «Гранд ойл Плюс», засновником та директором якого є ОСОБА_3 , кредитних договорів з АТ «Перший Український міжнародний банк», а саме: Генерального договору про надання банківських послуг від 05.05.2023 року, № МБООЕ-ГЛ-КФ-1834/1 про отримання товариством кредитних коштів у розмірі 25 000 000 грн.; Договору про надання банківської послуги - кредитної лінії № МБ-ООЕ-ГЛКФ-1834/1/КЛ-1 від 05.05.2023 року на суму 8 000 000 грн.; Додаткової угоди № 3 від 12.04.2023 року про надання банківської послуги овердрафт «Легкий» від 12.04.2023 року, на суму 2 000 000,00 грн., а також договорів поруки, а саме: Додаткової угоди до договору поруки № МБ-ООЕ-П-8926/2 від 10 квітня 2023 року, за яким ОСОБА_3 поручалась з виконання товариством умов Договору про надання банківської послуги - овердрафт «Легкий» № MB-ODE-OB-8926 ВІД 12 червня 2020 року на суму - 2000 000 грн.; Договору поруки № МБ-ООЕ-П-КФ-1834/1 від 05.05.2023 року, за яким ОСОБА_3 поручалась за виконання товариством зобов`язань в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, витрат Кредитора тощо за Генеральним договором про надання банківських послуг № МБ-ОПЕ-ГЛ-КФ-1834/1 від 05.05.2023 року з лімітом - 25 000 000.00 грн.; Договору поруки № МБ-ОDЕ-П-КФ-1834/2 від 05.05.2023 року, за яким ОСОБА_4 , поручалась за виконання товариством зобов`язань в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, витрат Кредитора тощо за Генеральним договором про надання банківських послуг № МБ-ОПЕ-ГЛ-КФ-1834/1 від 05.05.2023 року з лімітом - 25 000 000.00 грн., оскільки саме по собі укладання договорів поруки не є реалізацією майна чи наміром здійснити його реалізацію.

Слід також зазначити, що за кредитним зобов`язанням має відповідати перш за все саме боржник, поручитель відповідає перед кредитором у випадку неплатоспроможності боржника та порушення ним умов договору щодо повернення кредиту, що може відбутися в майбутньому, а може і не відбутися взагалі.

Посилання на те, що ТОВ «Гранд ойл Плюс», яке є боржником за кредитними договорами, не виконує умови кредитних договорів належним чином, заява про забезпечення позову не містить, як і доказів на підтвердження цих обставин.

Таким чином, теоретичне посилання заявника в заяві про забезпечення позову на те, що у разі виникнення у товариства будь-яких труднощів, або неможливості виконання зобов`язань щодо повернення отриманих кредитних коштів, відповідачки всім належним їй майном будуть відповідати перед банківською установою за погашення таких зобов`язань та зобов`язані будуть здійснити погашення таких грошових коштів самостійно, як фізичні особи, відповідно банківська установа матиме право звернути стягнення на все належне ОСОБА_3 та ОСОБА_4 майно, для погашення таких зобов`язань, фактично носить характер припущення, в той час як доказування згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021р. у справі № 914/1570/20 зазначила, що важливим є момент об`єктивного існування реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів осіб, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що заява про забезпечення майбутнього позову про стягнення моральної шкоди, який до речі до теперішнього часу так і не заявлений ОСОБА_2 , не містить підтвердження наявності фактичних обставин загрози реалізації відповідачами майна, яка була б підтверджена належними та допустимими доказами, у зв`язку з якими виникає необхідність застосування зазначених в ній таких заходів забезпечення позову, як накладення арешту та заборони відчуження на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

До того ж, будь-яке майно відповідачів виходячи з обґрунтування майбутнього позову не є предметом спору у цій справі.

За висновками КЦС ВС, викладеними ним у постанові від 05 лютого 2020 року при розгляді справи №490/3925/19 і у постанові від 28 серпня 2019 року у справі №367/246/18 достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.

За такого, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для застосування таких заходів забезпечення позову як накладення арешту та заборони відчуження на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Погоджується колегія суддів також з висновком суду про відсутність підстав у межах майбутнього позову про відшкодування моральної шкоди застосовувати такий захід як накладення арешту на корпоративні права ОСОБА_3 у ТОВ «Гранд ойл плюс».

При цьому колегія суддів виходить з того, що такий спосіб забезпечення позову як накладення арешту на корпоративні права може узгоджуватися, зокрема, із вимогою майнового характеру, пов`язаною, зокрема, зі стягненням (витребуванням) з відповідача частки у статутному капіталі. У даній справі накладення арешту на корпоративні права не узгоджується з предметом і підставами позову, з яким заявник має намір звернутися до суду, відтак відсутня доцільність у застосуванні такого заходу.

За такого, накладення арешту на корпоративні права в цій справі є не співмірним із позовними вимогами, які визначив заявник. За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви в цій частині.

Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цч20), від 19 лютого 2021 року у справі №643/12369/19 (провадження 61-21685св19), від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 12-729 цс19), від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20), є безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції не суперечать зазначеним висновкам Великої Палати Верховного Суду. При цьому, питання щодо забезпечення позову вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи та доводів заявника. В даному випадку, суд першої інстанції надав належну оцінку доводам та доказам заявника.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги, виходячи із загальних принципів розумності і справедливості, обґрунтованості, та з урахуванням наведеного в тексті постанови, не впливають на правильність висновку суду про відсутність підстав для забезпечення майбутнього позову ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди у спосіб та з підстав, зазначених ним в заяві про забезпечення позову до його подачі, а тому судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 03 травня 2024 року