УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 року

м. Київ

справа № 755/2233/24

провадження № 61-7139ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

заявниця - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - громадянин Турецької Республіки ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2024 року у складі судді Яровенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 09 травня 2024 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про визнання особи безвісно відсутньою.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2024 року заяву ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - громадянин Турецької Республіки ОСОБА_2 , про визнання особи безвісно відсутньою, визнано неподаною і повернуто заявниці.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2024 року залишено без змін.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, посилаючись на частину третю статті 185 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), визнав заяву неподаною та повернув заявниці. Крім того, роз`яснив заявниці її право на повторне звернення із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 травня 2024 року в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції залишив її заяву про визнання особи безвісно відсутньою без руху з надуманих мотивів. Отримавши ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року про залишення заяви без руху, вона не намагалась усунути те, що на її думку «неможливо усунути», а скористалася своїм правом оскаржити ухвалу про повернення заяви без розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У визначений в ухвалі строк ОСОБА_1 усунула недоліки касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , зміст ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 09 травня 2024 року, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Такого висновку Суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно зі статтею 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

Статтею 306 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Відповідно до частин першої та другої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

За змістом статті 185 ЦПК України у разі невиконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху у встановлений строк, позовна заява вважається неподаною та повертається особі, яка її подала.

Залишаючи без руху заяву, суд першої інстанції зазначив, що в порушення вимог статті 306 ЦПК України в заяві не зазначено обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Ухвалою судді від 08 лютого 2024 року надано строк для усунення недоліків протягом трьох днів з дня отримання ухвали. Роз`яснено, що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали, заява буде вважатися неподаною та повернута.

Копію зазначеної вище ухвали засобами поштового зв`язку направлено заявниці ОСОБА_1 , яку вона отримала особисто 05 березня 2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суд першої інстанції встановивши, що ухвала суддівід 08 лютого 2024 рокузаявницею в запропонований строк та станом на 15 березня 2024 року не виконана, недоліки заяви не усунуто, дійшов правильного висновку про можливість застосування положень статті 185 ЦПК України.

Апеляційний суд, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції положень статті 185 ЦПК України, обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про те, що її заява про визнання особи безвісно відсутньою була залишена судом першої інстанції без руху на виконання вимог вище зазначеної ухвали не відреагувала, у зв`язку з чим, суд першої інстанції правомірно застосував вимоги частини третьої статті 185 ЦПК України та повернув заяву у зв`язку з неусуненням недоліків.

Доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали, яка не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи. Правильність застосування судом апеляційної інстанції вказаних вище норм процесуального права не викликає розумних сумнівів.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду з заявою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема, для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

При цьому легітимна мета обмеження прав дотримана, права заявника не порушені.

Оскільки правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадженняу справі за заявою ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою, заінтересована особа - громадянин Турецької Республіки ОСОБА_2 , за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 травня 2024 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник