Провадження №2/522/398/2
УХВАЛА

23 грудня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі головуючої судді Косіциної В.В. розглянувши на підставі наявних матеріалів заяву представника позивача адвоката Фатєєва Андрія Олександровича про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя, у якому позивач просить:

- встановити факт сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 а період з вересня 2009 року по березень 2021 року;

- визнати об`єктом спільної сумісної власності частку учасника у статутному капіталі ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 2 550 000,00 гривень як компенсацію ринкової вартості частки у статутному капіталі ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС»;

- визнати об`єктом права спільної сумісної власності нежитлові приміщення салону магазину непродовольчих товарів, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на частку нерухомого майна.

За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В.

Ухвалою суду від 03 грудня 2024 року провадження у справі відкрито. Встановленого, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження.

18 грудня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Фатєєва Андрія Олександровича про забезпечення позову, у якій заявник просив:

- накласти арешт на приміщення салону магазину непродовольчих товарів, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 із забороню усім суб`єктам реєстраційної діяльності вчиняти реєстраційні дії щодо вказаного об`єкту нерухомого майна;

- накласти арешт на частку у статутному капіталі ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС», яка належить ОСОБА_2 в межах суми 2 550 000,00 гривень із забороню усім суб`єктам реєстраційної діяльності вчиняти реєстраційні дії.

Заява мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно призведе до утруднення виконання або взагалі неможливості виконання рішення суду в майбутньому, а невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту в часті статутного капіталу може призвести до проведення реєстраційних дій, пов`язаних зі зміною відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про склад учасників та органи управління ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» і як наслідок утруднити чи навіть зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду, або призвести до того, що обраний позивачем спосіб захисту стане неефективними, а у позивача виникне необхідність застосовувати вже інші способи захисту.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Щодо заходів забезпечення позову у вигляді арешту майна та заборони вчинення реєстраційних дій щодо нього, суд зазначає наступне.

У п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України вказано, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Постанова ВП ВС від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 містить висновок про те, що тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом:

1) наявності спору між сторонами;

2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду;

3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами;

4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Згідно постанови КЦС ВС від 04.10.2023 у справі № 504/158/22, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку. При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і захистити інтереси позивача.

Фундаментальними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, доводи заяви про забезпечення позову та заперечення іншої сторони. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій. Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу».

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

У позовній заяві позивач також просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності нежитлові приміщення салону магазину непродовольчих товарів, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на частку нерухомого майна.

Тобто, заявник просить застосувати захід забезпечення позову щодо усього майна, проте, на думку суду, зазначене не відповідає критерію співмірності з огляду на наступне.

У постанові Одеського апеляційного суду від 12.12.2022 року у справі №522/11554/22, суд дійшов до висновку про те, що разом із цим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що фактично позивачем пред`явлено позовні вимоги про визнання за нею права власності лише на Ѕ частину квартири, а відтак, ураховуючи що заходи забезпечення позову мають бути застосовані лише щодо спірного майна, колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 05 вересня 2022року шляхом накладення арешту на Ѕ частину квартиру загальною площею 69,3 кв м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, та належить на праві власності ОСОБА_1 .

Більше того, у п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України вказано, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

З зазначеної норми вбачається, що майно або грошові кошти щодо яких застосовується арешт повинні належати або підлягати передачі відповідачеві.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23 серпня 2024 року №392139520 вбачається, що ОСОБА_4 є іпотекодержателем щодо об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як іпотекодавцем є ОСОБА_5 .

У ч.1 ст.1 Закону України «Про іпотеку» вказано, що іпотекодавець це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_4 не є власником спірного нерухомого майна, а лише є кредитором за основним зобов`язанням, яке забезпечено іпотечним договором від 18.08.2016 року №953.

З 07 липня 2023 року Державне підприємство "Інформаційні судові системи", яке належить до сфери управління ДСА, реалізувало можливість отримання суддями інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Проте, наразі Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не функціонує з технічних причин, що робить неможливим перевірку судом актуальних відомостей про власника об`єкта нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що станом на момент звернення до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_4 є власником нерухомого майна, щодо якого заявник просить застосувати заходи забезпечення позову суду надано не було.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) вказано, що «при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачу. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі».

Тому, враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 є власником спірного нерухомого майна, беручи до уваги факт того, що станом на 23.08.2024 року, тобто, станом на день формування інформаційної довідки іпотекодавцем спірного нерухомого майна була інша особа, що не є відповідачем у справі, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про застосування заходів забезпечення позову в цій частині.

Щодо заходів забезпечення позову у вигляді арешту та заборони вчинення реєстраційних дій щодо частки у статутному капіталі, суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивач просить визнати об`єктом спільної сумісної власності частку учасника у статутному капіталі ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 2 550 000,00 гривень як компенсацію ринкової вартості частки у статутному капіталі ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС»;

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що розмір частки ОСОБА_2 в статутному капіталі ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» становить 5 100 000,00 гривень.

У заяві про забезпечення позову заявник просить застосувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту та заборони вчиняти реєстраційні дії щодо частки ОСОБА_2 в статутному капіталі ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» в мажах частки, а саме, в мажах 2 550 000,00 гривень, за таких обставин, позивачем вірно визначено розмір частки, щодо якої може бути вирішено питання щодо застосування заходу забезпечення позову.

Приписи пункту 3 частини першої статті 57 СК України, частини першої статті 69 СК України, частини першої статті 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 зазначено, що з моменту внесення грошових коштів чи іншого майна як вкладу таке майно належить на праві власності самому товариству і воно втрачає ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя (пункт 8.40 зазначеної постанови) Водночас, Велика Палата Верховного Суду, частково відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 липня 2013 року у справі № 6-61цс13, фактично виходила з того, що частка учасника господарського товариства, набута у шлюбі за спільні кошти подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (пункт 8.59).

У постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 925/1165/14 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що вартість частини майна товариства, що підлягає виплаті, повинна відповідати вартості активів товариства за вирахуванням вартості його зобов`язань (тобто вартості чистих активів), пропорційній до частки учасника в статутному капіталі товариства (пункт 6.9).

Тобто розрахунок вартості частки учасника товариства і визначення суми, яка належить до стягнення, здійснюється виходячи саме з дійсної (ринкової) вартості майна товариства.

Водночас у випадку необхідності звернення стягнення на частку ОСОБА_2 у ТОВ «Максіекобуд» з метою виконання ймовірного судового рішення вартість частки має визначатися на день, що передував накладенню арешту на частку (частина четверта статті 22 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»).

Отже, метою оспорюваного забезпечення позову є збереження активів ТОВ «Максіекобуд», єдиним засновником та учасником якого є ОСОБА_2 , і об`єктивного визначення при вирішенні спору ринкової вартості частки ОСОБА_2 у статутному капіталі (майна) товариства, а також можливості задоволення вимог позивачки шляхом звернення стягнення на частку учасника товариства.

Встановивши, що предметом спору є, зокрема, стягнення з відповідача ринкової вартості 1/2 частки в статутному капіталі ТОВ «Максіекобуд», створеного відповідачем як єдиним засновником у період перебування у зареєстрованому шлюбі, оцінивши ризик зменшення активів товариства до ухвалення рішення у цій справі, що в свою чергу може вплинути на ринкову вартість частки відповідача у статутному капіталі товариства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову у цій справі шляхом накладення арешту на належне ТОВ «Максіекобуд» майно, зокрема, нежитлове приміщення, загальною площею 3,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер нерухомого майна 120.

Зазначена позиція викладена у постанові в Постанові від 17 січня 2024 року у справі № 127/20586/23.

У Постанові КЦС ВС від 27.11.2024 у справі № 450/177/24 зроблено висновок про те, що змістом корпоративних прав є майнові та організаційні (немайнові) права, що виникають з факту володіння часткою в статутному капіталі господарського товариства. До майнових корпоративних прав учасника ТОВ можна віднести: (а) участь у розподілі прибутку товариства (пункт 3 частини першої статті 5 Закону України від 06 лютого 2018 року № 2275-VIII «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»(далі - Закон № 2275-VIII)); (б) отримання у разі ліквідації товариства частини майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартості (пункт 4 частини першої статті 5 Закону № 2275-VIII). До організаційних (немайнових) корпоративних прав можна віднести такі права: (а) брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства (пункт 1 частини першої статті 5 Закону № 2275-VIII); (б) отримувати інформацію про господарську діяльність товариства (пункт 2 частини першої статті 5 Закону № 2275-VIII). Серед зазначених прав оборотоздатними є лише майнові. Оскільки організаційні права тісно пов`язані з особою їх носія, то за своїми властивостями вони не здатні до обороту.

Оскільки корпоративні майнові та організаційні права виникають у їх носія із права на частку в статутному капіталі, то в разі відчуження учасником своєї частки корпоративні права не переходять до набувача, а виникають у нього як в учасника ТОВ.

За своєю природою корпоративні права та обов`язки є змістом корпоративних правовідносин, а частка у статутному капіталі - об`єктом правовідносин. Разом з іншими складовими (суб`єкт, підстави виникнення правовідношення) ці елементи становлять структуру корпоративних правовідносин. Зазначене свідчить про певний правовий зв`язок між часткою в статутному капіталі, статутним капіталом та корпоративними правами. Цей зв`язок полягає в такому: 1) частка в статутному капіталі ТОВ не збігається з поняттям «корпоративні права» чи «майнові права»; 2) частка у статутному капіталі ТОВ - це частина статутного капіталу товариства, яка виражена у вартісному еквіваленті у співвідношенні до статутного капіталу в цілому; 3) частка у статутному капіталі є об`єктом цивільних прав, що здатна обертатися у цивільному обороті та спадкуватися. Частка в статутному капіталі засвідчує участь особи у товаристві. Право на частку в статутному капіталі є майновим правом; 4) виходячи з юридичного факту набуття права на частку у статутному капіталі закон або статутні документи товариства наділяють її володільця правами та обов`язками як стосовно частки, так і стосовно власне товариства та інших учасників цього товариства. Слід розрізняти право на частку в статутному капіталі, та права, що випливають з володіння такою частковою; 5) корпоративні права та обов`язки учасника ТОВ є похідними від права учасника на частку в статутному капіталі; 6) корпоративні права виникають у тієї особи, якій належить частка в статутному капіталі ТОВ, проте момент виникнення корпоративних прав не завжди збігається з моментом набуття права на частку в статутному капіталі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 906/1336/19, постанова Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 911/1149/19).

Суди попередніх інстанцій вказаного не врахували, як і того, що накладення арешту на право відповідачки на частку в розмірі 100 % статутного капіталу ТОВ «Логос Девелопмент» (номінальною вартістю 811 512,15 грн) не стосується здійснення корпоративних прав відповідачкою та господарської діяльності юридичної особи. Не досліджено, чи є адекватним та співмірним такий спосіб забезпечення позову із заявленими позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 3 046 200,00 грн, та чи невжиття забезпечення позову не призведе до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав позивача, оскільки він не зможе їх захистити в межах лише цього судового провадження без нових звернень до суду, що потягне за собою додаткові витрати.

Тобто, чинне законодавство не забороняє застосовувати заходи забезпечення позову щодо частки учасника у статутному капіталі юридичної особи. Більше того, застосування таких заходів забезпечення позову не є втручанням у господарську діяльність такої юридичної особи.

В той же час, позивач просить застосувати щодо частки у статутному капіталі два види заходів забезпечення позову, а саме: арешт майна та заборону вчинення реєстраційних дій.

Постанова Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23) містить висновок про те, що арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості.

Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним.

За таких обставин, враховуючи предмет спору, не є необхідним і співмірним додатково забороняти державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам держреєстрації прав вчиняти реєстраційні дії щодо зазначеного нерухомого майна, в тому числі вносити до державного реєстру речових прав записи про держреєстрацію речових прав та їх обтяжень, про скасування держреєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів.

Тому, враховуючи зазначене, суд доходить до висновку про те, що заява про забезпечення позову в частині застосування заходів забезпечення позову щодо частки ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню шляхом накладання арешту на частку розміру статного капіталу у ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» у розмірі 2 550 000,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.149-154,157,259-261,353-355 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача адвоката Фатєєва Андрія Олександровича про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на частку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРРА ФІНАНС», м. Одеса, вул. Гімназична, 11, у розмірі 2 550 000 (два мільйони п`ятсот п`ятдесят тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом 15-ти днів.

Суддя Косіцина В.В.