ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3183/24 Справа № 932/8108/21 Головуючий у першій інстанції: Кондрашов І.А. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Ніколиної А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, про встановлення факту проживання однією сім?єю та визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , від якого у них народилась дитина - ОСОБА_3 . Проте, через сімейні непорозуміння та чвари шлюб було розірвано, але подружжя продовжило тривалий час проживати як чоловік та жінка без реєстрацію шлюбу, вести спільне господарство. Сторони мешкали у будинку, розташованому за адресою по АДРЕСА_1 . Ця нерухомість належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.1990, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори. За час сумісного проживання позивач та її чоловік ОСОБА_5 здійснювали поліпшення житлових умов, придбавали за спільні кошти побутову техніку, робили перепланування та ремонт у будинку. Так, позивач придбала комп`ютер, телевізор, газовий котел, металопластикові вікна та інше майно. Також ОСОБА_1 отримувала кредити у банківських установах і ці кредитні кошти використовувались для поліпшення житлових умов. В результаті проведення ремонту та реконструкції вартість майна суттєво збільшилась. Будинок був істотно змінений та фактично створений новий об`єкт нерухомого майна, який за своїми характеристиками був значно краще і якісніше, ніж старе домоволодіння. Це нерухоме майно було введено в експлуатацію, проте право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_5 . Між тим, як вказує позивач, це майно повністю відремонтоване за спільні кошти подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, у зв`язку з чим відкрилась спадщина, до складу якої входить також вказаний будинок. Донька спадкодавця ОСОБА_3 спадщиною не цікавиться, не заперечує, щоб будинок був оформлений та зареєстрований за ОСОБА_1 . Крім того, у померлого ОСОБА_5 є син від іншого шлюбу - ОСОБА_4 , який також подав заяву про прийняття спадщини, однак спадщиною не цікавиться, не оформлює свідоцтво, постійно проживає в США, штат Індіана . Тому позивач просила встановити факт проживання однією сім?єю чоловіка - ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та жінки - ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у період з 08.11.2005 року по 24.12.2020 року, а також визнати за нею право власності на 19/300 часток будинку, розташованого за адресою по АДРЕСА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім?єю чоловіка - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та жінки - ОСОБА_1 , без реєстрації шлюбу, у період з 08.11.2005 року по 24 грудня 2020 року. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 977,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 977,00 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині залишених без задоволення позовних вимог з ухваленням у цій частині нового про визнання за позивачкою права власності на 19/300 часток будинку, розташованого за адресою по АДРЕСА_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. У зв`язку з відсутністю відповідача ОСОБА_4 за останньою відомою суду адресою, що також відповідає відомостям з Єдиного державного демографічного реєстру від 11.03.2024, сповіщення вказаного відповідача здійснено шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади.

Судовий захист повинен відповідати умовам процесуальної економії, враховуючи, що пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу, які не з`явились.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення місцевого суду в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову про визнання права власності, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 03 листопада 1990 року ОСОБА_5 , згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори, придбав частку 38/300 домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 ) (а.с. 21-22 т.1). У вказаному договорі наявні виправлення щодо частки нерухомого майна, яка придбавається, а саме замість 38/100 частки виправлено на 38/300 частки.

Право власності ОСОБА_5 на 38/300 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 зареєстроване 10.04.2006 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу з вказаного реєстру, виданого КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" №10342152 від 10.04.2006 (а.с. 257 т.1), а також інформаційною довідкою №324488208 від 01.03.2023 року (а.с. 44-46 т.2).

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 22 червня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого відділом РАГС Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська 22.06.2001 (а.с. 19 т.1).

У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька - ОСОБА_3 , відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 22.06.2001 відділом РАГС Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська (а.с. 20 т.1).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Бабушкінським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 08 листопада 2005 року, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано (актовий запис № 597).

Рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради №1236 від 16 грудня 2005 року вирішено надати правомочність перебудуванню жилого будинку літ. А-2 (квартира АДРЕСА_3 ) та збільшенню сіней літ. а2-1 у домоволодінні АДРЕСА_1 ; вважати квартиру АДРЕСА_4 чотирикімнатною, жилою площею - 51,9 м.кв., загальною - 71,2 м.кв. (а.с. 31 т.1).

Згідно доводів ОСОБА_1 , вона приймала участь у ремонті спірного будинку, несла витрати по його утриманню, придбавала комп`ютерну техніку, побутові прилади, будівельні матеріали, сплачувала комунальні платежі, використовувала кредитні кошти для потреб сім`ї.

Місце проживання позивачки зареєстроване за адресою по АДРЕСА_1 з 03.09.2001 року, що підтверджується копією її паспорту серії НОМЕР_3 від 14.07.2003 (а.с. 17 - 18 т.1).

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім?єю та вели спільне господарство увесь час після розірвання шлюбу і до моменту смерті ОСОБА_5 , тобто період спільного проживання тривав з 08.11.2005 року по 24 грудня 2020 року. Рішення місцевого суду у вказаній частині в апеляційному порядку не оскаржується.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Шевченківський районним у м. Дніпрі відділом РАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 26.12.2020, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер у віці 58 років (а.с. 159 т.1).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на його майно, яка, зокрема, складається з 38/300 часток будинку, розташованого за адресою по АДРЕСА_1 .

Згідно повної копії спадкової справи №5/2021, заведеної 08.02.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. після ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , із заявами про прийняття спадщини звернулись 08.02.2021 донька спадкодавця ОСОБА_3 (а.с. 197, 202 т.1) та 23 червня 2021 року (заява посвідчена приватним нотаріусом міста Чикаго округу Кук штату Іллінойс США Володимиром Долинкою за №4410-06.2021, перекладена та засвідчена апостилем) син від іншого шлюбу - ОСОБА_4 (а.с. 235-237 т.1).

Відповідно до листа відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 18.02.2021 №14/5-1922, ОСОБА_5 з 26.11.1990 року був зареєстрований за адресою по АДРЕСА_5 ; склад зареєстрованих осіб на день смерті 24.12.2020 становить дві особи: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 231 т.1).

13 вересня 2021 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву, в якій стверджувала, що за період шлюбу вказане вище домоволодіння було значно покращене за рахунок її особистих заощаджень та коштів, тому спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя; також просила видати їй свідоцтво про право власності в спільному майні подружжя на 1/2 частку у праві спільної власності на 38/300 часток домоволодіння по АДРЕСА_2 (а.с. 239 т.1).

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. від 14.09.2021 №199/02-21 відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, на 38/300 часток домоволодіння по АДРЕСА_2 (а.с. 263 т.1).

Свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , нікому не видавались (а.с. 196-265 т.1).

Спірна частка домоволодіння була придбана спадкодавцем у 1990 році, а шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був зареєстрований у червні 2001 року. Тому до даних правовідносин також підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який діяв до 01 січня 2004 року.

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

За вимогами статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Стаття 24 КпШС України передбачала, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Крім того, у статті 25 КпШС України передбачав виникнення спільної сумісної власності подружжя на роздільне майно, що їм належало: якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Також визначалося, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (стаття 28 КпШС України).

Схожі норми містить і Сімейний кодекс України від 10 січня 2002 року, який набрав чинності 01 січня 2004 року і діяв на час смерті ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У статті 57 названого Кодексу вказано, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Стаття 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Унормовано питання виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові (стаття 62 СК України). Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також у статті 69 СК України зазначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

Як встановлено у даній справі, частку 38/300 домоволодіння по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 придбав 03 листопада 1990 року, до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 22 червня 2001 року. Тому це майно, придбане у 1990 році, за життя було особистою приватною власністю ОСОБА_5 .

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості у порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 щодо істотного збільшення вартості нерухомого майна надано суду копію договору від 11.03.2005 про придбання товарів у кредит та копії квитанцій про його оплату (а.с. 68-75 т.1), копію кредитного договору від 28.03.2008 на споживчі цілі та копії квитанцій про його оплату (а.с. 76-84 т.1), копію кредитного договору від 18.12.2007 на купівлю газового котла та копії квитанцій про його оплату (а.с. 93-97, 98-101 т.1), копію кредитного договору від 18.12.2007 на купівлю плити та копії квитанцій про його оплату (а.с. 102--104, 105-118 т.1), копію договору №2603/526-3 від 26.03.2008 на купівлю металопластикових виробів (вікон), а також надання послуг по їх установці (а.с. 119-121 т.1), копії видаткових накладних щодо отримання будівельних матеріалів від 02.06.2008, 29.05.2008, 27.05.2008, 03.06.2008, 03.06.2008, 30.05.2008, 22.05.2008, 22.05.2008 (а.с. 122-129 т.1), копію акту допуску в експлуатацію квартирного лічильника холодної води по АДРЕСА_6 (а.с. 130 т.1), копію заяви та договору на відкриття карткового рахунку в банку від 05.08.2008 з детальним розписом сукупної вартості максимального розміру кредиту (а.с. 131-134 т.1), копію договору поруки від 25.10.2007 (а.с. 135 т.1), копії квитанцій про погашення позивачкою заборгованості за кредитним договором від 13.09.2008 (а.с. 140 т.1), копію договору №010-03524-070611 від 07.06.2011 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки (а.с. 141-144 т.1), копію кредитного договору від 17.07.2013 на суму 30000,00 грн на поточні потреби та копії квитанцій про його оплату (а.с. 145-148, 149-156 т.1), копія заяви позивачки на видачу готівки в сумі 28540,00 грн (а.с. 158 т.1).

Докази купівлі у кредит (укладення відповідного договору від 16.12.2011 року) периферії та аксесуарів для ноутбуку, планшетного персонального комп`ютера, рідкокристалічного телевізора Fhilips (кредитний договір №001-03444-230212 від 23.02.2012) не свідчаться про покращення домоволодіння, адже це є рухомим майном, що не є невід`ємною частиною домоволодіння (а.с. 81-84, 85-89 т.1).

Надані позивачкою копії квитанцій про оплату комунальних послуг не свідчать про покращення домоволодіння, спільну працю, а підтверджують оплату за користування наданими житлово-комунальними послугами (а.с. 42-67 т.1).

Отже, до позовної заяви надані докази участі позивачки у покращенні (ремонті) належної за життя ОСОБА_5 частки 38/300 домоволодіння по АДРЕСА_2 .

Однак, ОСОБА_1 не доведено наявності істотного збільшення вартості частки вказаного вище домоволодіння з моменту його придбання у 1990 році ОСОБА_5 та у період їх спільного проживання з червня 2001 року.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів ринкової вартості належних ОСОБА_5 38/300 частки домоволодіння по АДРЕСА_2 станом на початок спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі 22.06.2001 року, а також після проведення ремонтних (будівельних) робіт, зокрема, станом на час смерті власника спірного нерухомого майна 24.12.2020 року.

Клопотання про витребування відповідних доказів судом, призначення судової будівельно-оціночної експерти, тощо, позивачкою не заявлені, що підтверджується матеріалами справи.

Надані копії технічних паспортів спірної частки домоволодіння, що виготовлені станом на 25.07.1994 року (а.с. 23-26 т.1) та станом на 10.02.2006 року (а.с. 27-30 т.1), а також фотокартки (а.с. 38) не містять інформації про ринкову вартість належної ОСОБА_5 частки 38/300 домоволодіння по АДРЕСА_2 станом на початок спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі з червня 2001 року, а також після проведення ремонтних (будівельних) робіт.

Зі змісту технічних паспортів спірної частки домоволодіння, що виготовлені станом на 25.07.1994 року (а.с. 23-26 т.1) та станом на 10.02.2006 року (а.с. 27-30 т.1) вбачається, що на 2006 рік у житловому будинку літ А-2 збільшено коридор літ. 2-6, який мав площу 7,4 кв.м. - до 10,0 кв.м., за рахунок знесення стіни та приєднання до нього площі туалету літ. 2-8, площею 0,9 кв.м. Також, з 1994 року, станом на 2006 рік у житловому будинку літ А-2 переобладнано (знесено) тамбур 2-9, площею 3,0 кв.м. та збудовано два окремі приміщенні: кухня літ. 2-7, площею 3,6 кв.м., та санвузол літ. 2-8, площею 3,8 кв.м. (а.с. 29 т.1).

Однак, у матеріалах справи відсутні докази вартості новозбудованих приміщень - кухні літ. 2-7, площею 3,6 кв.м., та санвузла літ. 2-8, площею 3,8 кв.м., у житловому будинку літ А-2, а також вартості переобладнань коридору літ. 2-6, що не дозволяє суду зробити висновок щодо істотності збільшення вартості спірного нерухомого майна.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги, що позивачкою не надано достатніх, допустимих доказів на підтвердження істотного збільшення вартості спірного майна внаслідок капітального ремонту чи переобладнання житла, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на 19/300 часток будинку по АДРЕСА_1 , у зв`язку з недоведеністю.

Також необхідно зауважити, що до участі у справі не залучені співвласники домоволодіння по АДРЕСА_1 , зокрема, ОСОБА_9 (власник 3/100 частки), ОСОБА_10 (власниця 3/100 частки), ОСОБА_11 (власниця 10/100 частки), що підтверджується витягом з Реєстру права власності на нерухоме майно від 10.04.2006 (а.с. 257 т.1).

Визнання позовних вимог відповідачкою ОСОБА_3 не може бути підставою для задоволення позову, адже доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності з тим обґрунтуванням, що поділ майна подружжя є можливим лише за життя обох з подружжя. Таке трактування норм закону позбавляє іншого з подружжя на реалізацію своїх прав щодо майна, набутого у період шлюбу (спільного проживання), у випадку смерті чоловіка (дружини).

Тому оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 19/300 часток будинку по АДРЕСА_1 підлягає зміні в частині правового обґрунтування.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду, згідно змісту апеляційної скарги, оскаржене лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 19/300 часток будинку по АДРЕСА_1 .

Тому суд апеляційної інстанції справу в частині встановлення факту проживання однією сім?єю не переглядає, згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у визнанні права власності.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2023 року в оскаржуваній частині, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 19/300 часток будинку по АДРЕСА_1 - змінити в частині правового обґрунтування.

В іншій оскаржуваній частині рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова