Провадження № 22-ц/802/559/24 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Черняк О. В.,

з участю:

позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що з 17 травня 2006 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . У них народилося двоє дітей син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час подружні відносини між ними фактично припинені, спільне господарство вони не ведуть. У зв`язку з несумісністю характерів, різних поглядів на шлюб та сімейне життя між нею з відповідачем зникли взаємоповага та любов один до одного. Вважає, що примирення між ними не можливе.

Позивачка також зазначила, що наразі між нею та ОСОБА_2 не досягнуто згоди з приводу участі останнього в утриманні дітей. Відповідач є працездатним, інших осіб на своєму утриманні немає, він працює водієм з міжнародних перевезень, має стабільний дохід, більшу частину якого отримує неофіційно.

Покликаючись на зазначені обставини та уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 17 травня 2006 року Ватинською сільською радою Горохівського району Волинської області актовий запис № 02, розірвати; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « ОСОБА_5 »; після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити проживати разом з нею; стягувати з ОСОБА_2 в її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 15 000 грн з розрахунку по 7 500 грн на кожну дитину щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 09 жовтня 2023 року та понесені судові витрати.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дітей та визначення місця проживання дітей в частині позовних вимог про визначення місця проживання дітей залишено без розгляду.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ), зареєстрований 17 травня 2006 року Ватинською сільською радою Горохівського району Волинської області, актовий запис № 02, розірвати.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 3 000 грн на кожну дитину, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09 жовтня 2023 року та до досягнення дітьми повноліття.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення аліментів на неповнолітніх дітей у межах суми платежу за один місяць допущено до обов`язкового негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення аліментів в твердій грошовій сумі скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягувати з нього в користь позивачки ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_4 у розмірі 1/2 частки від усіх видів його заробітку та доходу, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09 жовтня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечила, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча у встановленому законом порядку був повідомлений про час і місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у його відсутності.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін з таких підстав.

Апеляційний суд відповідно до принципу диспозитивності не робить своїх висновків щодо неоскарженої частини рішення ні в мотивувальній ні в резолютивній частині рішення.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання двох дітей та стягуючи з відповідача в користь позивачки аліменти у розмірі 3 000 грн на кожну дитину щомісячно, суд першої інстанції врахував, що відповідач є працездатною особою та на його утриманні не перебувають інші неповнолітні діти та непрацездатні особи, зазначений розмір аліментів є достатнім, справедливим та таким, що відповідає звичайним потребам малолітніх дітей.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За матеріалами справи судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) перебувають у шлюбі з 17 травня 2006 року, який було зареєстровано Ватинською сільською радою Горохівського району Волинської області актовий запис № 02, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 6).

У шлюбі у них народилося двоє дітей син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а. с. 7, 8).

Також судом встановлено, що діти проживають разом зі своєю матір?ю позивачкою у цій справі ОСОБА_1 та перебувають на її утриманні.

Домовленості між сторонами щодо участі відповідача в утриманні спільних дітей не досягнуто.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Як передбачено статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За положеннями частин 1-3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов?язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частини 1, 2 статті 182 СК України).

Згідно із частиною 1 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання неповнолітніх дітей, то кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд.

З врахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 як батько зобов`язаний утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, він працює, у нього немає інших осіб, яких він утримує, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача в користь позивачки аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей.

Колегія суддів також погоджується з визначеним судом розміром аліментів (по 3000 грн на кожну дитину).

Будь-яких доказів на підтвердження того, що він не має змоги сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 3000 грн на кожну дитину відповідач суду не надав.

18 грудня 2023 року відповідач ОСОБА_2 подав суду першої інстанції заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності та зазначав, що він офіційно працевлаштований, просив суд стягнути з нього в користь позивачки аліменти на утримання дітей в розмірі 1/2 частки від усіх його видів заробітку (доходу) (а. с. 44, 45).

Проте відповідач не надав суду першої інстанції докази щодо розміру його заробітної плати чи інших доходів і не зазначив у поданій заяві, які доходи він утримує.

До своєї апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 додав довідку про розмір його заробітної плати, не зазначивши при цьому поважності причин неподання таких доказів до суду першої інстанції, а тому апеляційний суд не приймає подану відповідачем довідку про його заробітну плату, оскільки відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього.

Окрім того нормами чинного законодавства передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, зокрема, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що визначений спосіб стягуваних аліментів у твердій грошовій сумі суперечить принципу розумності, законності та справедливості є безпідставними, оскільки частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2023 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді