ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 951/737/22Головуючий у 1-й інстанції Гриновець О. Б.
Провадження № 22-ц/817/497/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Храпак Н.М.

Суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря - Дідух М.Є.

та представника ОСОБА_1 -

адвоката Вароди П.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №951/737/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 лютого 2024 року, ухваленого суддею Гриновець О.Б., повний текст якого виготовлено 11 березня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Боднарук Марія Василівна про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Варода П. Б., звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Боднарук Марія Василівна, в якому просить визначити йому додатковий строк в два місяці, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який за час життя склав заповіт, згідно з яким земельні ділянки площею 2,46 га за кадастровим номером :01:001:0435 та :01:001:1047 заповів позивачу, котрому до 06.07.2022 не було відомо про наявність такого заповіту.

06.07.2022 ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Боднарук М.В. про видачу йому свідоцтв про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки, на що йому було відмовлено. У вказаній постанові зазначено, що спадкодавець ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 08 вересня 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Боднарук М. В. заведена спадкова справа № 151-2021 за заявою ОСОБА_5 про відмову від спадщини, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про прийняття спадщини. 06.07.2022 звернувся ОСОБА_1 про видачу йому свідоцтв про право на спадщину за заповітом, посвідченим Ішківською сільською радою Козівського району Тернопільської області 31.01.2018 за реєстром № 10 на вищевказане майно.

Однак, видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказані земельні ділянки неможливо, оскільки ОСОБА_1 не звернувся із заявою про прийняття спадщини згідно зі статтею 1270 ЦК України, пропустивши шестимісячний строк для прийняття спадщини, а також не пред`явив документів на вищевказані земельні ділянки.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 29 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Боднарук Марія Василівна про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволено частково.

Визначено ОСОБА_1 додатковий строк терміном 1 /один/ місяць з дня набрання рішенням законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 лютого 2024 року у справі № 951/737/22 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що рішення суду першої інстанції є протиправним, оскільки суд не дослідив усі наявні у справі докази об`єктивно, повно та всебічно, що призвело до неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для справи.

Заявник вказує, що суд першої інстанції у рішенні не надав належну оцінку доказам, зокрема Витягу із журналу реєстрації нотаріальних дій Ішківської сільської ради за 2018 рік та копії квитанції № 3 від 31.01.2018 року про сплату державного мита за посвідчення заповіту, які перебувають в матеріалах справи, а також не взяв до уваги пов`язані із цими доказами доводи.

А саме, як вбачається із вказаного витягу із журналу реєстрації нотаріальних дій Ішківської сільської ради за 2018 рік, 31.01.2018 ОСОБА_4 склав заповіт, за що було оплачено ОСОБА_1 державне мито у розмірі 0,85 грн. за посвідчення заповіту. Тому, не заслуговують на увагу аргументи позивача про те, що він нібито не знав і не міг знати про існування заповіту, складеного на його ім`я. Підтвердженням цього факту також свідчить аудіозапис телефонної розмови між ОСОБА_2 , її матір`ю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , в якій ОСОБА_2 та ОСОБА_5 повідомили останньому про існування згаданого вище заповіту. Тож вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що у позивача були відсутні об`єктивні перешкоди для прийняття спадщини й останній знав про існування заповіту, ще під часу його складання.

Щодо визнання судом аудіозаписів недопустимими доказами, звертають увагу суду, що згаданий аудіозапис не є самостійним джерелом доказів, а лише підтверджує показання свідка, подане в порядку ст. 230 ЦПК України, яке, в свою чергу, має самостійне доказове значення, оскільки свідок перед наданням показань приводиться до присяги на підставі ч. 5 ст. 230 ЦПК України та на підставі ч. 4 ст. 91 ЦПК України попереджається про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань або відмову від давання показань на вимогу суду.

Таким чином, даючи показання щодо повідомлення ОСОБА_1 в ході телефонної розмови про існування згаданого вище заповіту, свідок ОСОБА_5 та відповідач, допитана в якості свідка, ОСОБА_2 , надали показання про повідомлення позивача про наявність заповіту, складеного на його ім`я, а аудіозапис розмови в даному випадку є лише підтвердженням показань свідків, фактично джерелом обізнаності свідка щодо стверджуваної обставини.

Відтак, оскільки такий аудіозапис є лише підтверджуючим доказом, а зміст розмови, що була записана, має значення для справи виключно в частині, яка вже і так була предметом допиту свідків, немає підстав для віднесення змісту розмови в частині, яку вже було розкрито в ході допиту, до конфіденційної інформації в рамках цієї справи.

Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Вароди П.Б. надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29.02.2024 по справі №951/737/22 залишити без змін та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Вказує на те, що відповідно до копій із журналу реєстрації нотаріальних дій Ішківської сільської ради за 2018 рік (4 і 5 сторінки), засвідчених секретарем Купчинецької сільської ради Куш Н.Є. 26 квітня 2023 року, під №10 від 31 січня 2018 року міститься запис щодо посвідченого заповіту ОСОБА_4 , його підпис, а також наявний запис про стягнене державне мито у розмірі 0,85 грн.

Однак, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги доводи відповідачки ОСОБА_2 щодо обізнаності позивача ОСОБА_1 про існування заповіту від 31 січня 2018 року та відомості із копії журналу реєстрації нотаріальних дій Ішківської сільської ради за 2018 рік та копії квитанції №3 від 31 січня 2018 року, так як у них відсутні будь-які дані про їх складання безпосередньо позивачем ОСОБА_1 , чи за його участю, свідченням чого могли б бути підпис або рукописний текс виконаний останнім.

Крім цього, зазначає, аудіозапис телефоної розмови, наданий відповідачем ОСОБА_2 , яка зі слів відповідачки ОСОБА_2 , відбулася між нею, її матір`ю ОСОБА_5 , та позивачем ОСОБА_1 , під час якої відповідачка ОСОБА_2 , та її матір ОСОБА_5 , повідомили останнього про існування згаданого вище заповіту одержана з порушенням порядку, встановленого законом, оскільки запис телефонної розмови здійснений без згоди позивача.

Також, вказує, що згідно правових висновків викладених Верховним Судом України необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необізнаність позивача ОСОБА_1 у існуванні заповіту складеного на його користь братом ОСОБА_4 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначення йому з цих підстав додаткового строку терміном в один місяць з дня набрання рішенням законної сили для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Крім цього, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати за надання правової допомоги у зв`язку із розглядом справи апеляційним судом у розмірі 10 000 грн.

Вказує, що позивачу було надано ряд адвокатських послуг, на підтвердження чого долучив договір про надання правничої допомоги від 02.12.2022 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №09 від 30 квітня 2024 року, згідно якої отримав від ОСОБА_1 гонорар у розмірі 10 000 гривень та ордер про надання правничої допомоги адвокатом ОСОБА_7 - ОСОБА_1 на підставі договору №б/н від 02 грудня 2022 року.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Варода П.Б. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом 504.

ОСОБА_3 в судове засідання також не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом 997.

Третя особа приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Боднарук М.В. в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом 024, однак на адресу суду надіслала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі. Також вказує, що у вирішенні справи покладається на думку суду.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України cудова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. .

Відповідно до п.1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 16.08.2021 Купчинецькою сільською радою Козівського району Тернопільської області, актовий запис № 40 (а.с. 9).

Із змісту заповіту від 31 січня 2018 року, посвідченого ОСОБА_8 , секретарем виконавчого комітету Ішківської сільської ради за реєстром № 10, вбачається, що померлий ОСОБА_4 , на випадок своєї смерті, зробив заповітне розпорядження, яким належні йому земельні ділянки згідно з державним актом серії ТР № 073886 від 10.10.2003 площею 2,46 га за кадастровим номером :01:001:0435 та :01:001:1047, заповів позивачу ОСОБА_1 (а. с. 10).

З постанови приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Боднарук М.В. від 06.07.2022 № 98/02-31 видно, що позивач пропустив встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, а також не пред`явив документів на земельні ділянки в розмірі 1,9932 га, кадастровий номер :01:001:0435, в розмірі 0,4718 га, кадастровий номер :01:001:1047, що розташовані на території Ішківської сільської ради, Тернопільського (Козівського) району Тернопільської області (а. с. 11).

З журналу реєстрації нотаріальних дій Ішківської сільської ради за 2018 рік (4, 5 сторінки), засвідченого секретарем Купчинецької сільської ради ОСОБА_9 , видно, що в ньому є запис щодо посвідченого заповіту ОСОБА_4 , його підпис, а також є запис про стягнене державне мито у розмірі 0,85 грн (а. с. 121-123).

Із копії квитанції № 3 від 31.01.2018 за формою № 47 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 сплачено держ/мито в розмірі 0,85 коп, посл. д/м 4,50 грн, підпис лист. Павлів /а. с. 124/.

Допитана як свідок відповідач ОСОБА_2 показала, що вона є донькою померлого ОСОБА_4 , після смерті якого вона в серпні 2021 року довідалася про заповіт від 31.01.2018, складений її батьком на користь позивача ОСОБА_1 . Про цей заповіт її матір ОСОБА_5 повідомила позивача в телефонній розмові в серпні 2021 року, аудіозапис якої був здійснений на мобільний телефон матері.

У судовому засіданні 07.02.2024 свідок ОСОБА_5 показала, що вона є дружиною померлого ОСОБА_4 . Після його смерті в серпні 2021 року вона довідалася про заповіт від 31.01.2018, складений її чоловіком на користь позивача ОСОБА_1 . Про цей заповіт вона повідомила останнього в телефонній розмові в серпні 2021 року. Аудіозапис такої розмови вона без його відома здійснила на свій мобільний телефон.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був необізнаний про наявність заповіту, складеного ОСОБА_4 на його користь, що є поважною причиною пропуску строку для подання зави про прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, зазначив, що строк для подання заяви про прийняття ним спадщини пропущений з поважної причини, так як він не був обізнаний про наявність заповіту, складеного на його ім`я, а тому не звернувся до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За загальним правилом, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцемпостійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які пов`язані, зокрема, з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 07.02.2024 у справі № 474/454/18.

Крім того, у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Спадкове законодавство засновується на принципі переваги формального волевиявлення спадкодавця (заповіту) над положеннями закону, спадкоємці за законом спадкують тільки у випадках відсутності заповіту, визнання його недійсним, нерозподілення заповідачем усієї спадщини або неприйняття (відмови від прийняття) спадщини спадкоємцями, призначеними у заповіті (частина друга статті 1223 ЦК України).

Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано також у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц(провадження№ 61-5609св19), від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18 (провадження № 61-14962св19), від 18 березня 2021 року у справі № 638/16467/19 (провадження№ 61-14654св20), від 28 травня 2021 року у справі № 688/106/20 (провадження № 61-18383св20).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що згідно заповіту від 31 січня 2018 року, посвідченого ОСОБА_8 , секретарем виконавчого комітету Ішківської сільської ради за реєстром № 10, вбачається, що померлий ОСОБА_4 , на випадок своєї смерті, зробив заповітне розпорядження, яким належні йому земельні ділянки згідно з державним актом серії ТР № 073886 від 10.10.2003 площею 2,46 га за кадастровим номером :01:001:0435 та :01:001:1047, заповів позивачу ОСОБА_1 (а.с. 10).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 16.08.2021 Купчинецькою сільською радою Козівського району Тернопільської області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 40 (а.с. 9).

Також судом встановлено, що позивач не був обізнаний про наявність заповіту, а стало відомо лише 06 липня 2022 року, в зв`язку з чим він відразу ж звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Боднарук М.В. від 06.07.2022 за № 98/02-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки ним пропущено шестимісячний термін для прийняття спадщини, а також відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Ураховуючи викладене, вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції у повній мірі врахував свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та установив, що ОСОБА_1 не знав про наявність заповіту і подальша активна поведінка позивача дійсно свідчить про те, що він зацікавлений у прийнятті спадщини, дійшов правильного висновку про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України є підставою для визначення позивачу додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Посилання заявника в апеляційній скарзі щодо обізнаності позивача ОСОБА_1 про існування заповіту від 31.01.2018, оскільки, як вбачається з журналу реєстрації нотаріальних дій Ішківської сільської ради за 2018 рік та квитанції № 3 від 31.01.2018, ОСОБА_1 сплачено держ/мито в розмірі 0,85 коп, колегія суддів не приймає до уваги, так як у них відсутні будь-які дані про їх складання безпосередньо позивачем ОСОБА_1 , чи за його участю, свідченням чого могли б бути підпис або рукописний текст виконаний останнім.

Також, доводи апеляційної скарги про те, що аудіозапис телефонної розмови свідка, ОСОБА_5 , відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 , є належним доказом та свідчить про обізнаність останнього про існування заповіту є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 31, 32 Конституції України кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. ст. 270, 301, 302, 306 ЦК України фізична особа має право на недоторканність особистого і сімейного життя, на таємницю листування, телефонних розмов, кореспонденції, на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відтак, запис телефонної розмови може бути здійснений тільки за згодою особи.

Відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції не заперечувала, що аудіозапис телефонної розмови було здійснено таємно, без згоди одного з її учасників позивача ОСОБА_1 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви у передбачений законодавством шестимісячний строк, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Інших належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Щодо стягнення судових витрат з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за надану професійну правничу допомогу в Тернопільському апеляційному суді.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Варода П.Б. просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн. витрат за надану професійну правничу допомогу в Тернопільському апеляційному суді.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п.п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

За змістом статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статті 15 ЦПК України.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі №910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 02 грудня 2022 року між Клієнтом ОСОБА_1 та адвокатом Вародою П.Б. було укладено Договір про надання професійної правничої допомоги, відповідно до умов якого адвокат приймає на себе зобов`язання надати Клієнту професійну правничу допомогу. А саме, при вирішенні будь-яких питань, які стосуватимуться його прав, обов`язків та інтересів у справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 . (п.1.1). За надану професійну правничу допомогу Клієнт сплачує Адвокату гонорар в розмірі 24 000 грн (п.3.1).

Також на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених за апеляційний розгляд надано:

- ордер на надання правничої (правової) допомоги, який видано на підставі Договору №б/н від 02.12.2022.

- копію Договору про надання професійної правничої допомоги № б/н, укладеного 02 грудня 2022 року між адвокатом Вародою П.Б. та ОСОБА_1 ;

- копію квитанції до прибуткового касового ордера №09 від 30 квітня 2024 року, згідно якої ОСОБА_1 сплачено за договором гонорар у розмірі 10 000 грн.

Таким чином витрати позивача ОСОБА_1 на професійну правничу (правову) допомогу у суді апеляційної інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.

Заяви від відповідача про зменшення витрат на правову допомогу до суду не поступало.

Отже, колегія суддів вважає, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим та співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом послуг, виконаних робіт, а тому приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання представника позивача адвоката Вароди П.Б. та стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 29 лютого 2024 року залишити без змін.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 ( проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в користь ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати, понесені ним на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, у розмірі 10 000 грн (десять тисяч гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 21 червня 2024 року.

Головуючий: Н. М. Храпак

Судді: О. З. Костів

М.В. Хома