ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2949/22 Номер провадження 22-ц/814/616/24Головуючий у 1-й інстанції Бєссонова Т.Д. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Бутенко С.Б. Карпушина Г.Л.

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Струць Тетяни Ігорівни

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08 червня 2023 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Лубенського міського округу Полтавської області Галич Наталія Миколаївна про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати недійсними заповіт від 01.06.2010 р., складений від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений нотаріусом Лубенського міського округу Полтавської області Галич Наталією Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 989 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 17.02.2021, виданий нотаріусом Лубенського міського округу Полтавської області Гусинською Любов Василівною, зареєстрований в реєстрі за № 87.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона разом з сестрою, бабусею, матір`ю, вітчимом проживала в квартирі АДРЕСА_1 . Дана квартира належала ОСОБА_4 (матері позивача) та ОСОБА_3 (вітчиму).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, та належна їй 1/2 частина квартира перейшла вітчиму відповідно до свідоцтва про право на спадщину.

Позивач в той час перебувала за кордоном, не вступила у спадщину після смерті матері, оскільки вітчим був як батько для позивача, в них були теплі стосунки, і він стверджував, що квартира обов`язково перейде у її власність вже після його смерті.

03.03.2005 р. ОСОБА_3 склав заповіт посвідчений приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Галич Н.М. № 533, яким заповів все своє майно ОСОБА_1 .

Згодом вітчим став проживати з ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 .

Позивач намагалась підтримувати зв`язок з вітчимом, проявляти увагу до нього, наскільки це було можливо, у зв`язку з тим, що все спілкування з ним відбувалось через відповідача, адже вітчим не мав власного телефону чи іншого способу контактувати із зовнішнім світом. Під час розмов, позивач помічала, що вітчим часто був в стані алкогольного сп`яніння. Згодом вона дізналась, що вітчим помер, проте відповідач це приховувала від неї, не повідомила її, а на питання щодо квартири ухилялась від відповіді.

Під час приїзду в м. Лубни, вона була позбавлена можливості відвідати квартиру, яку заповідав їй вітчим, тому що ключ від неї та всі документи знаходилися у відповідача.

Згодом стало відомо, що вітчим склав новий заповіт від 01.06.2010 р., яким все майно заповів відповідачу. Про наявність оспорюваного заповіту, позивач дізналась при поданні заяви про продовження строку на прийняття спадщини в 2021 р.

ОСОБА_1 вважає, що вітчим не міг з власної волі скласти новий заповіт на відповідача, оскільки підтримував батьківські відносини з нею навіть після смерті матері і він обіцяв, що квартира після його смерті перейде їй згідно заповіту від 03.03.2005 р. Однак відповідач зберігала всі документи вітчима, ключі від квартири у себе, обмежувала його спілкування із зовнішнім світом, і взагалі заохочувала вітчима вживати алкогольні напої, а тому він часто був під впливом алкоголю. Вважає, що відповідач заохочувала вітчима вживати алкогольні напої і він саме в стані алкогольного сп`яніння підписав оспорюваний заповіт.

На підставі зазначеного заповіту, відповідач 17.02.2021 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з спірної квартири, та яку відповідно до договору дарування від 29.03.2021 р. відповідач подарувала. Право власності на квартиру на даний час зареєстровано за відповідачем.

Вважає, що вітчим через дії відповідача зі споювання його алкогольними напоями не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, дійсність даного заповіту ставиться під сумнів та він повинен бути визнаним недійсним, а також відповідно і свідоцтво про спадщину за цим заповітом.

Визнання недійсним вищевказаних правочинів безпосередньо впливають на спадкові права позивача як спадкоємиці за попереднім заповітом.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08 червня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Лубенського міського округу Полтавської області Галич Наталія Миколаївна про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними відмовлено.

Рішення суду обгрунтоване тим, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заповіт вчинений з порушенням вимог законодавства, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Струць Т.І. просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги грунтуються на тому, що спірний заповіт був складений внаслідок психологічного тиску та маніпуляцій з боку ОСОБА_2 , яка систематично споювала спадкодавця ОСОБА_3 , обмежувала його контактування із зовнішнім світом, що ставить під сумнів вільне волевиявлення ОСОБА_3 під час складання заповіту.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Кузьмич Н.О. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що позивачкою недоведено факт того, що спірний правочин був вчинений ОСОБА_3 проти його волі внаслідок застосування до нього фізичного та психологічного тиску з боку ОСОБА_2 . Клопотань про проведення експертиз сторона позивача не заявляла.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.01.1996 року квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_4 та членам її сім`ї ОСОБА_3 (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 . (а.с. 13).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВС № 543230 від 12.05.2004 року спадкоємцем майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є чоловік ОСОБА_3 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з права власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 16)

03.03.2005 року ОСОБА_3 склав заповіт, який засвідчено приватним нотаріусом Лубенського міського округу Галич Наталією Миколаївною, яким заповів все своє майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 , позивачу по справі ОСОБА_1 (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 14).

01.06.2010 року ОСОБА_3 склав заповіт, який засвідчено приватним нотаріусом Лубенського міського округу Галич Наталією Миколаївною, яким в разі його смерті все належне йому майно, а також майно, на яке він за законом буде мати право, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_2 (а.с. 17)

На підставі даного заповіту видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НМР №327275 від 17.02.2021 року, згідно якого спадкоємцем майна померлого ОСОБА_3 , зокрема спірної квартири, є ОСОБА_2 (а.с. 18).

Місцевий суд, дослідивши зібрані у справі докази, дійшов висновку, що позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірний заповіт вчинений з порушенням вимог законодавства, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У частині першій статті 1234 ЦК України зазначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (див. постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 693/1314/19 (провадження № 61-4348св23), 27 лютого 2023 року у справі № 334/5171/13-ц (провадження № 61-8309св22), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/4875/17 (провадження № 61-5403св22)).

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Аналіз змісту наведених норм свідчить, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, необхідно встановити в судовому порядку відсутність рельної можливості у особи в момент вчинення правочину усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізичну особу не визнано судом недієздатною, проте на момент вчинення правочину особа не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними у зв`язку із психічним розладом, нервовим потрясінням тощо.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України необхідно у передбаченому законом порядку підтвердити факт, що особа на момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

При зверненні до суду з вимогами про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_1 зазначала, що в момент посвідчення заповіту її вітчим ОСОБА_3 внаслідок дій відповідача зі споювання його алкогольними напоями не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (пункт 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України).

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

У постанові від 30 серпня 2023 року в справа № 317/1029/20 (провадження № 61-11588св22) Верховний Суд зазначив, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Разом з тим, клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи від позивача до суду першої та апеляційної інстанції не надходило.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша, друга статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів того, що ОСОБА_3 перебував на обліку у лікаря нарколога або психіатра матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій.

Отже, встановивши обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначивши норми права, які підлягали застосуванню, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову через недоведеність вимог, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Струць Тетяни Ігорівни залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. Б. Бутенко

Г. Л. Карпушин