Справа № 199/7143/23
РІШЕННЯ

Іменем України

25.04.2024

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Подварченко А.Ю.,

за участі:

представника позивача адвоката Кім Г.В., представника Дніпровської міської ради Григоренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєва Наталія Сергіївна, про визнання дійсним договору купівлі-продажу та про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 26 грудня 1997 р. ОСОБА_1 (позивач) з матір?ю ОСОБА_5 придбали житловий будинок за договором купівлі-продажу нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 якого належала ОСОБА_6 , і 4/5 в рівних долях ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу» договір було посвідчено генеральним директором товарної біржі «Катеринославська» м. Дніпропетровська Коганом К.Ю. під реєстраційним N?006/1318-Н; право власності на житловий будинок зареєстровано в КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в реєстраційній книзі N?504 за реєстраційним номером 122 від 09.02.1998 року по частині за кожною. Фактично обидві сторони умови договору виконали у відповідності до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», однак нотаріально його не посвідчили, оскільки, оформляючи його на товарній біржі, були ознайомлені із застереженням в договорі про те, що нотаріальному посвідченню він не підлягає.

Як зазначається позивачем при зверненні до суду, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, після її смерті відкрилася спадщина у вигляді частини вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. З метою реалізації свого права на розпорядження вищезазначеним нерухомим майном в січні 2023 р. позивач звернулась до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори з метою оформлення права на спадщину та отримання свідоцтва про право власності на частину житлового будинку, зазначеного вище, втім, отримала постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 січня 2023 р. з підстави невідповідності правовстановлюючого документа вимогам чинного законодавства, оскільки останній не посвідчено нотаріально.

Як зазначається позивачем, вона з 19.02.1998 р. по теперішній час зареєстрована та проживає за вказаною адресою, протягом часу володіння житловим будинком позивачем було здійснено його переобладнання, за результатами якого будинок було введено в експлуатацію, що підтверджується Актом технічних змін, технічним паспортом від 18.08.2022 р., Витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Житловий будинок використовувався позивачем та її матір?ю з 1997 р. для постійного проживання, вони були зареєстровані за вказаною адресою та утримували житловий будинок в належному санітарно-технічному стані. На сьогоднішній день позивачу стало відомо, що вона, як належний власник та спадкоємець, не має можливості розпорядитися своїм майном, оскільки вказаний договір нотаріально не посвідчений. На час укладення договору ані ОСОБА_5 , ні позивач не знали, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали.

Предмет позову становить вимога про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна з реєстраційним номером 006/1318-Н від 26.12.1997 р., який укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на виконання біржової угоди, зареєстрованої на товарній біржі «Катеринославська» 26.12.1997 р. за 1318-Н.

У судовому засіданні представник позивача вимоги заяви підтримала повністю.

Відповідач ОСОБА_7 в окремо поданій суду заяві (а.с. 107) повідомила, що не заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 , просила суд ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Представник відповідача Н.Дика в окремо поданій суду заяві просила суд про розгляд справи у відсутності представника (а.с. 114).

Інші учасники справи не скористалися правом брати участь у судових засіданнях.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, 26.12.1997 р. на товарній біржі «Екатеринославська» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (майно розташовано АДРЕСА_2 ), 1/5 якого належала ОСОБА_6 , і 4/5 в рівних долях ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 15); право власності зареєстровано в КП «ДМБТІ» за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 09.02.1998 р. (а.с. 16).

Позивач є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 17), що підтверджується відповідним державним актом на землю.

ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_1 ( а.с. 13).

Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 05.01.2023 р. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки договір купівлі-продажу від 26.12.1997 р., посвідчений ОСОБА_8 , генеральним директором товарної біржі «Екатеринославская» м. Дніпропетровська не посвідчений нотаріально, що суперечить нормам ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 р.), згідно якої договори купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню та реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (а.с. 14).

Процесуальні дії у справі:

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.10.2023 р. відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , про визнання дійсним договору купівлі-продажу та про визнання права власності на нерухоме майно, та прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєва Наталія Сергіївна, про визнання дійсним договору купівлі-продажу та про визнання права власності на нерухоме майно;

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.10.2023 р. за клопотанням представника позивача витребувано від державного нотаріуса Четвертої дніпровської нотаріальної контори Шугаєвої Наталії Сергіївни засвідчену копію спадкової справи після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 ;

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2023 р. закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті.

- ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2024 р. за клопотанням представника позивача витребувано в Амур-Нижньодніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян або належним чином засвідчену копію актового запису про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту права власності позивача, спадкоємця за законом, на спадкове майно.

Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом?якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними N?9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (кодекс набрав чинності 01.01.2004 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Суд погоджується із слушністю доводів позивача щодо того, що даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню нормами ЦК УРСР.

Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов?язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов?язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (1963 року), що діяв на час укладення договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Згідно зі ст. 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов?язків.

Відповідно до ст. 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Згідно ч. 1 ст. 47 ЦК України (1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов?язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як встановлено судом та зазначено вище, договір купівлі-продажу нерухомого майна було укладено 26.12.1997 р. на товарній біржі.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Позивач при зверненні до суду посилається на те, що, якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР (в ред. 1963 року), за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною, а також на те, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири в грудні 1997 року сторони правочину не були обізнані про те, що правочин купівлі-продажу нерухомого майна у відповідності до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов?язків, перехід права власності, і сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу, правочин був реальним і вчиненим у формі дозволеній чинним законодавством України в 1997 році.

Як встановлено судом, договір був укладений на товарній біржі, право власності на нерухоме майно було зареєстровано за позивачем та її матір`ю відповідно до чинного на той час законодавства в КП «ДМБТІ» (Правила державної реєстрації об?єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству N? 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за N? 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі - продажу, міни, зареєстрованих біржею), тобто позивач та її матір є співвласниками нерухомого майна та для підтвердження їх права власності чинним законодавством не вимагається визнання договору дійсним з передбаченої ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР підстави, відповідно до якої, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від

нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка

виконала угоду, визнати угоду дійсною, в цьому разі наступне

нотаріальне оформлення угоди не вимагається, враховуючи також той факт, що ухилення другої сторони від нотаріального оформлення угоди не відбувалося: учасники правочину обрали біржову угоду для набуття у власність нерухомого майна, та як сама стверджує позивач усі вимоги договору купівлі-продажу сторонами були виконані, ніяких претензій щодо передачі майна не було, сторонами правочину один до одного будь-які інші претензії не пред?являються.

Виходячи з наведеного, укладений 26.12.1997 р. правочин не є спірним.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (чч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 1217, 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтями 1268, 1269 ЦК України, передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Щодо спадкування позивачем частки ОСОБА_5 , то позивач прийняла спадщину після смерті матері, що підтверджується спадковою справою №140/2022 (а.с. 58 - 89), втім, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав, викладених у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 14).

Суд погоджується із слушністю доводів позивача щодо того, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження; Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст. ст. 15, 16 ЦК України та ст. ст. 1, 3, 4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб?єктивне матеріальне право на їх задоволення (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13 квітня 2016 р. у справі N?6-2981цс15; від 1 червня 2016 р. у справах N?6-929цс 16, N?6-1044цс16).

В той же час, враховуючи відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивач має право звернутися до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на частину майна до територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, адже інші спадкоємці відсутні та оскільки у даній справі позивачем не доведено того, що відповідачі у цій справі ставлять під сумнів наявність права власності позивача та її матері на спірне нерухоме майно, як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення прав власника будь-якими іншими особами, що підтверджується тим, що нерухоме майно не є спірним та відомості про реєстрацію право власності на майно містяться в інвентаризаційній справі на майно у КП «ДМБТІ» (а.с. 108), тобто вказане нерухоме майно належить на праві власності позивачу (1/2 частка), а інші частка підлягає визнанню в судовому порядку за позовом до органу місцевого самоврядування за місцем знаходження нерухомого майна.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, понесені судові витрати (судовий збір) підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Керуючись ч. 1 та ч. 3 ст. 3, ст.ст. 12, 13, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 та ч. 3 ст. 258, ч. 1 та ч. 8 ст. 259, ст.ст. 264- 265, ч. 5 та ч. 6 ст. 268, ст. 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, віднести на рахунок позивача.

Дата складення повного судового рішення 06.05.2024 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї