Дата документу 19.06.2024 Справа № 331/4676/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/4676/23 Головуючий у 1-й інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження №22-ц/807/1103/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 04 листопада 2016 року він надав ОСОБА_6 позику у розмірі 30 000 доларів США строком до 01 березня 2017 року шляхом передачі йому цієї суми готівковими коштами. В обумовлений сторонами строк, ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США не повернув, у зв`язку з чим ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості у розмірі 30000. 00 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2020 року у справі N 331/5507/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь позивача заборгованість у розмірі 30 000 доларів США, а також судовий збір у розмірі 7 041 грн.

Крім того, позивач зазначав, що 02 серпня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим А.В., відповідно до якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_2 купила 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,83 кв.м, житловою площею 29,9 кв.м.

ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_6 ,маючи невиконане зобов`язання з повернення позики, з метою недопущення погашення цього боргу за рахунок належного йому на праві власності майна, зокрема частини квартири, продав свою частку ОСОБА_2 , яка є його колишньою дружиною, чим порушив права ОСОБА_1 як кредитора на повернення суми позики.

Позивач вважав, що дії сторін оспорюваного договору дарування спрямовані були виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича виключно з єдиною метою - приховати це майно від державного виконавця, аби в майбутньому за його рахунок не було виконано судове рішення щодо стягнення грошових коштів на користь позивача. За таких обставин, оспорюваний договір купівлі-продажу частини квартири був укладений з порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що згідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Таким чином, з урахуванням тієї обставини, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, ОСОБА_1 звернувся з позовом до сторони правочину ОСОБА_2 та спадкоємців ОСОБА_6 - ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які прийняли спадщину після його смерті .

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 серпня 2017 року № 693, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим А.В.. Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,83 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, здійснену за Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36439331 від 02.08.2017, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим Андрієм Валентиновичем.. Провести державну реєстрацію права власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,83 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, в рівних частках, по 1/8 частки кожному правонаступнику та спадкоємцю померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , а саме: провести державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 на 1/8 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,83 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, та провести державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 1/8 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,83 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.Розподіл судових витрат провести у відповідності до ст.141 ЦПК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. Розподіл судових витрат провести у відповідності до ст.141 ЦПК України.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що договір купівлі-продажу від 02 серпня 2017 року укладений між померлим ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим А.В., та зареєстрований в реєстрі за №693, є фраудаторним правочином, який підлягає визнанню недійсним, оскільки за наявності настання строку з виконання зобов`язання повернути грошові кошти кредитору 01.03.2017 року, даний договір був укладений з метою уникнення погашення кредиторові заборгованості. Суд не взяв до уваги, що договір укладено 02.08.2017 року, тобто, вже після виникнення у ОСОБА_6 зобов`язання перед позивачем по поверненню позики за розпискою -01.03.2017 року, що свідчить лише про те, що в дійсності договір є фіктивним, оскільки воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених правочином, тобто договір був використано ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на шкоду позивача, як кредитора, з метою не повернення позики та недопущення звернення стягнення на відчужене ОСОБА_6 за договором власне майно, в рахунок оплати заборгованості за розпискою. Рішення суду не грунтується на належних обставинах, є прийнятим без повного і всебічного з`ясованих обставин, як слідство є незаконним, прийнятим з порушенням ч. 5 ст. 263 ЦПК України. Окрім того, вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2019 року по справі № 369/11268/16-ц, постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року по справі № 910/7547/17-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 03 квітня 2022 року у справі № 757/62043/18-ц, від 07 жовтня 2023 року у справі № 755/17944/18, у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Бєлка А.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , будучи належним чином відповідно до вимог процесуального законодавства повідомленими про дату, час і місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності вищезазначених учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 02 серпня 2017 року укладаючи договір купівлі-продажу діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, і відчуження належної йому частини квартири відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Судом встановлено, що 04 листопада 2016 року ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_1 у позику суму грошових коштів в розмірі 30 000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 01 березня 2017 року. Факт надання позики оформлено відповідною розпискою від 04 листопада 2016 року.

02 серпня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу №693, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим А.В., відповідно до якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_2 купила 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,83 кв. м, житловою площею 29,9 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101 (т.1 а.с.57-58).

За умовами зазначеного договору продаж квартири здійснено за 74 311,25 грн, які продавець отримав від покупця повністю до підписання договору (пункт 3 Договору).

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано 24 грудня 1996 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 10 жовтня 2006 року (т.1 а.с.59).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08 липня 2020 року у справі №331/5507/19, яке набрало законної сили 17 серпня 2020 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 заборгованість згідно з розпискою від 04 листопада 2016 року у розмірі 30 000 доларів США та судовий збір у розмірі 7 041 грн (т.1 а.с.13-16, 17-24).

На виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2020 року у справі №331/5507/19, Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 24 лютого 2023 року видано виконавчий лист (т.1 а.с.25-26).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних М.А. (далі приватний виконавець Безмагоричних М.А.) від 14 березня 2023 року відкрито виконавче провадження ВП №71295093 з виконання вищезазначеного виконавчого листа (т.1 а.с.27-28).

Листом приватного виконавця Безмагоричних М.А. від 04 липня 2023 року за вих.№5580, щодо майнового стану боржника у ВП №71295093, приватний виконавець повідомив стягувача у ВП №71295093 ОСОБА_1 про те, що в ході розшуку майна, яке б належало на праві власності боржнику ОСОБА_6 , зареєстрованого за ним будь-якого нерухомого майна та транспортних засобів, не встановлено. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з`ясовано, що ОСОБА_6 був власником 1/4 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яку 02 серпня 2017 року відчужив на користь ОСОБА_2 (т.1 а.с.29).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Судом також встановлено, що у вересні 2021 року ОСОБА_1 вже звертався з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 02 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим A.B. та зареєстрований в реєстрі за №693 та припинення права власності (справа №331/5317/21; провадження №2/331/243/2022) (т.1 а.с.38-43).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2022 року змінено, викладено їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті вказані судові рішення залишені без змін (т.1 а.с.44-56).

Змінюючи судові рішення. Верховний суд врахувавши, що на час розгляду справи ОСОБА_6 , як сторона оспорюваного правочину. помер, зазначений спір безпосередньо стосується прав та інтересів його спадкоємців, законним та обгрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій , з яким погоджується Верховний Суд , про те, що підставами для відмови у позові є неналежний суб`єктний склад учасників справи, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. Незалучення співвідповідачів до участі у справі позбавляє їх права на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом, зокрема, можливості подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо. При цьому, Верховний Суд зауважив, що суди зробили передчасні висновки щодо мотивів такої відмови в частині вирішення спору по суті. Разом з тим, наведені обставини не перешкоджають заявнику звернутись із новим позовом, визначившись із належним суб`єктним складом відповідачів.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду у справі № 331/5507/ 19 ( провадження № 22-ц/807/2/23) залучено ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як правонаступників померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідача ОСОБА_6 .

Зазначена ухвала набрала законної сили.

Отже, позивач, визначившись із належним суб`єктним складом відповідачів, звернувся до суду з новим позовом, який є предметом цього судового розгляду.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) "через можливість доступу до майна боржника", навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:

"позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України".

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, колишня дружина боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, колишня дружина боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: "цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)".

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватись на припущеннях (частина перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

У справі, що переглядається: при зверненні із позовом ОСОБА_1 зазначав, що укладений ОСОБА_6 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу частини квартири, є нічим іншим, як фраудаторним правочином, оскільки на думку позивача він вчинений померлим ОСОБА_6 та його колишньою дружиною ОСОБА_2 на шкоду його інтересам як позивача. Відчуження вказаного майна ОСОБА_6 вчинив після виникнення у нього зобов`язання перед позивачем по поверненню позики за розпискою від 01 березня 2017 року, що свідчить про те, що договір є фіктивним, оскільки воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, тобто договір було використано на шкоду позивача, як кредитора, з метою не повернення позики та недопущення звернення стягнення на відчужене ОСОБА_6 за договором власне майно, в рахунок оплати заборгованості за розпискою. При цьому позовна заява ОСОБА_1 зводиться також до того, що відповідач є колишньою дружиною ОСОБА_6 і місце реєстрації і ОСОБА_6 і ОСОБА_2 була і є вищезазначена квартира, що також свідчить що договір вчинений з недопущенням погашення боргу.

Водночас, як вже встановлено судами всіх інстанцій у справі № 331/5317/21, ОСОБА_2 не була обізнана про наявність чи відсутність у ОСОБА_6 зобов`язань майнового та немайнового характеру перед іншими особами, заборон на вчинення правочину не було. Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було розірвано 24 грудня 1996 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_2 від 10 жовтня 2006 року. При цьому, у ОСОБА_6 станом на день продажу частки квартири була вже інша сім`я із ОСОБА_4 , в якій ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 .. Позивач у спірний період не звертався до померлого ОСОБА_6 з вимогою про повернення боргу.

З огляду на зазначене є вірними висновки суду першої інстанції, що за встановлених обставин не має підстав вважати, що відчуження частини квартири відбулося на користь особи, яка є пов`язаною із боржником ( його родичем тощо).

В пункті 3 спірного договору купівлі-продажу частки квартири було здійснено за 74311, 25 грн ( а.с. 57 т. 1).

Згідно квитанції № 10533333 від 02.08.2017 року покупцем ОСОБА_8 на власний рахунок продавця ОСОБА_6 були внесені грошові кошти у розмірі 74311,25 грн за договором купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 ( частки квартири) ( а.с. 195 т. 1), що підтверджує дійсної оплатності угоди.

За описом об`єкта нерухомого майна квартира АДРЕСА_4 має загальну площу 51, 83 кв. м., Житлова площа 29, 9 кв, м. Ціна 1/4 частки становить 74311, 25 грн, що близько до ринкової вартості, а тому твердження позивача про те, що оплатний спірний договір було укладено за заниженою вартістю, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджено належними доказами.

Доводи заявника апеляційної скарги про відсутність доказів сплати покупцем коштів продавцю за вищезазначену частину спірної квартири не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються квитанцією № 10533333 від 02 серпня 2017 року щодо сплати коштів.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом першої інстанції вірно враховано, що договір купівлі-продажу був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 02 серпня 2017 року, тоді як з позовом до суду про стягнення заборгованості за договором позики ( розпискою) від 04 листопада 2016 року, ОСОБА_1 звернувся лише в грудні 2019 року, тобто договір купівлі-продажу був укладений задовго (більше двох років) до звернення до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики та відкриття провадження у справі № 331/5507/19, за власні кошти ОСОБА_2 , яка не проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю, та за відсутності реєстрації шлюбу.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справ № 331/5507/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики було ухвалено лише 08 липня 2020 року, тобто майже через три роки після укладення договору купівлі-продажу спірної частини квартири..

Слід також зауважити, що кошти у розмірі 30000, 00 доларів США за договором позики були надані ОСОБА_6 строком до 01 березня 2017 року, проте після закінчення строку його дії ОСОБА_1 не звертався до ОСОБА_6 з будь якою вимогою щодо їх повернення, а звернувся до суду лише в грудні 2019 року.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу був укладений задовго до звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність умислу при укладенні договору купівлі-продажу на приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно боржника.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_3 продовжував проживати у спірній квартирі після укладення оспорюваного правочину, не свідчить про фіктивність оспорюваного договору купівлі-продажу.

Крім того, зазначені обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, крім реєстрації ОСОБА_3 у спірній квартирі, яка частково є його особистою приватною власністю.

Таким чином позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, на підтвердження того, що договір купівлі-продажу частки спірної квартири був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 02 серпня 2017 року лише для виду, що сторони заздалегідь знали, що він не буде виконаний, що він вчинений з метою приховання цього майна від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, та свідчить про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

З огляду на зазначене, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспореного правочину недійсним з підстав його фіктивності, а саме таким, що укладений без мети настання реальних наслідків, оскільки позивач не довів належними і допустимими доказами підстав заявлених ним вимог.

Оскільки немає правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу частки квартири, то немає і підстав для скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2019 року по справі № 369/11268/16-ц, постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року по справі № 910/7547/17-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 03 квітня 2022 року у справі № 757/62043/18-ц, від 07 жовтня 2023 року у справі № 755/17944/18, у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20 є необґрунтованими, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, вказані висновки не суперечать висновкам цієї постанови.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, фактично повторюють зміст позовної заяви та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка обгрунтовано викладена в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 21 червня 2024 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кочеткова І.В.