Справа № 136/1937/20
Провадження № 22-ц/801/1110/2024, 22-ц/801/1111/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шпортун С. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 рокуСправа № 136/1937/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» про скасування речового права та повернення земельної ділянки,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 березня 2024 року та додаткове рішення цього суду від 15 березня 2024 року, ухвалені у цій справі м. Липовці суддею цього суду Шпортун С.В.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» (далі ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД»), у якому заявила вимоги про скасування запису про проведену реєстрацію Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» від 23 серпня 2012 року за № 03940, про скасування рішення державного реєстратора в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №39693470 від 15 лютого 2018 року та про зобов`язання ТОВ «ТАС АГРО-ЗАХІД» повернути позивачу земельну ділянку, площею 3,2431 га, кадастровий номер - :05:000:0103, що розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 була власником цієї земельної ділянки.

Про існування договору оренди, який був укладений 01 серпня 2011 року нібито між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Концерн Сімекс-Агро» (далі ТОВ «Концерн Сімекс-Агро», яке згодом змінило назву ТОВ «ТАС АГРО-ЗАХІД», їй стало відомо лише у 2018 році.

У 2018 році ОСОБА_2 вже зверталась до суду з позовом про визнання недійсним указаного договору оренди (справа № 136/2115/18) і в зв`язку зі зміною судової практики Верховним Судом змушена була подати заяву про залишення заявленого позову без розгляду.

У рамках справи №136/2115/18 експертом було підготовлено висновок від 12 вересня 2019 року №4943/4944/19-21, яким встановлено, що підпис ОСОБА_2 у цьому договорі, який зареєстровано Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 23 серпня 2012 року за № 03940, виконано не нею, а іншою особою.

Пославшись на те, що реєстрація неукладеного договору порушує права та законні інтереси позивача розпоряджатись земельною ділянкою, позивач просила її вимоги задовольнити.

04 січня 2022 року ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області залучено до участі у справі в якості правонаступника спадкоємця позивача - ОСОБА_1

08 червня 2023 року під представника позивача адвоката Путліна Є.В. надійшла заява про зміну предмета позову, у якій він просив:

скасувати запис про проведену реєстрацію Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» від 23 серпня 2012 року за № 03940;

скасувати рішення державного реєстратора в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №39693470 від 15 лютого 2018 року та припинити зареєстроване за ТОВ «ТОВ «ТАС АГРО-ЗАХІД» інше речове право (право оренди) згаданої земельної ділянки;

зобов`язати ТОВ «ТАС АГРО-ЗАХІД» повернути ОСОБА_1 згадану вище земельну ділянку.

08 червня 2023 року ухвалою того ж суду клопотання представника позивача адвоката Путіліна Є.В. задоволено, прийнято до розгляду заяву про зміну предмета позову.

19 січня 2024 року ухвалою місцевого суду залишено без розгляду позовну вимогу про скасування запису про проведену реєстрацію Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» від 23 серпня 2012 року за №03940.

04 березня рішенням суду першої інстанції зазначений позов задоволено. Скасовано рішення державного реєстратора №39693470 від 15 лютого 2018 року про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, площею 3,2431 га, кадастровий номер - :05:000:0103, розташованої на території Зозівської сільської ради Липовецького району, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вчинене на підставі договору оренди за №453 від 01 серпня 2011 року, та зобов`язано ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» повернути ОСОБА_1 зазначену земельну ділянку.

05 березня 2024 року від представника позивача адвоката Путіліна Є.В. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, у якій він просив здійснити розподіл судових витрат.

15 березня 2024 року додатковим рішенням цього ж суду стягнуто з ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 840, 80 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

Не погодившись із ухваленими рішенням, ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржувані рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. У скарзі скаржник зазначає, що суд не звернув уваги на те, що належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі №513/879/19, від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22. У апеляційній скарзі скаржник робить висновок про незаконність додаткового рішення як наслідок після скасування рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог.

Представник позивача адвокат Путілін Є.В. у поданому відзиві на апеляційну скаргу вказує, що вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що у 2018 році ОСОБА_2 вже зверталась до суду з позовом про визнання недійсним указаного договору оренди (справа № 136/2115/18), в зв`язку зі зміною судової практики Верховним Судом змушена була подати у 2020 році заяву про залишення заявленого позову без розгляду та подати новий позов у цій справі. Тобто позивач здійснює захист своїх прав вже біля 6 років. Оскільки судова практика Верховного Суду змінилась лише у 2024 році, а підготовче судове засідання у даній справі вже було закрите, ОСОБА_1 був позбавлений можливості подати заяву про зміну предмета позову. Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції врахував правові позиції Верховного Суду щодо співмірності понесених витрат, надав оцінку умовам договору про надання правничої допомоги, детальному опису робіт та квитанції до прибуткового касового ордеру, тому додаткове рішення відповідає вимогам процесуального закону.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржувані рішення суду цим вимогам не відповідають, тому апеляційний суд, перевіривши їх законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2011 року ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №536941 площею 3,2431 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області (за межами населеного пункту) (т. 1 а. с.12).

У договорі оренди № 453 від 01 серпня 2011 року вказано, що він укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро», яке змінило згодом назву на ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», строком на 20 років. Предметом договору була земельна ділянка площею 3,2431 га, кадастровий номер - :05:000:0103, що розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 23 серпня 2012 року вказаний договір був зареєстрований Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 03940 (т. 1 зворот а. с. 8, а. с. 18).

У акті приймання-передачі об`єкту оренди від 01 серпня 2011 року вказано, що орендодавець ОСОБА_2 передала, а орендар ТОВ «Коцерн «Сімекс Агро» прийняло у строкове платне користування вказану земельну ділянку (т. 1 зворот а. с. 11).

12 лютого 2018 року зареєстровано право оренди цієї ж земельної ділянки за ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро», що слідує із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер рішення про державну реєстрацію 39693470 (т. 1 а. с. 16).

10 липня 2019 року ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» змінило назву на ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», що встановлено із статуту ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» (т. 1 а. с. 58).

У копії висновку експерта №4943/4944/19-21 від 12 вересня 2019 року, який підготував його у іншій справі №136/2115/18, вказано, що у договорі оренди від 01 серпня 2011 року, укладеному між ОСОБА_2 та ТОВ «Коценрн Сімекс-Агро» щодо вказаної земельної ділянки, зареєстрованому за №03940 23 серпня 2012 року, підпис від імені ОСОБА_2 виконаний рукописним способом без попередньої підготовки і технічних засобів; підпис виконаний не самою ОСОБА_2 , а іншою особою (т. 1 а. с. 84-87).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 192).

Із копії матеріалів спадкової справи №16/2021, яку було витребувано судом встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняв її син ОСОБА_1 , подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву відповідного змісту. До складу спадщини увійшла земельна ділянка площею 3,2431 га, кадастровий номер :05:000:0103, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області. (т. 1 а. с. 209-235).

04 травня 2023 року експертом було складено висновок №1540/23-21 у рамках цієї цивільної справи, у якому вказано, що підпис в графі «Орендодавець» договору оренди землі № 453 від 01 серпня 2011 року, який укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро», що зареєстрований у Вінницькій філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» за № 03940 23 серпня 2012 року, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. Підпис в графі «Орендодавець» в акті приймання-передачі об`єкту оренди до даного договору оренди землі виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою (т. 2 а. с. 100-104).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зібрані у справі докази підтверджують, що ОСОБА_2 не підписувала договір оренди землі від 01 серпня 2011 року, а тому відсутні підстави вважати, що такий договір є укладеним. При цьому роблячи висновок про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення, суд послався на ст. 391 ЦК України. Враховуючи, що ОСОБА_2 не укладала цього договору, суд вказав на необхідність скасування рішення державного реєстратора з огляду на забезпечення ефективного способу захисту прав позивача.

Однак із такими висновками суду неможливо погодитись з огляду на таке.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Тлумачення п. у 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.).

По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім.

Тлумачення ст. 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абз. 1 ч. 2 ст. 207 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (абз. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц вказано, що: «укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав.

Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату.

У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше)».

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Договір оренди землі є укладеним після досягнення сторонами усіх істотних умов (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) вказала, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до п. у 9 ч. першої ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

У свою чергу Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 за вимогою орендодавця до орендаря, зокрема, про повернення земельної ділянки, дійшов висновку, що належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 136/2517/18 за вимогою орендодавця до орендаря про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом витребування земельної ділянки від орендаря.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що згідно вказаних правових висновків Верховного Суду належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди, а судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Однак позивач вимоги про визнання відсутнім права оренди не заявляв, у зв`язку з чим відсутні підстави для кваліфікації договору оренди землі як не укладеного.

Отже, у задоволенні позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №39693470 від 15 лютого 2018 року та припинення зареєстрованого за ТОВ «ТОВ «ТАС АГРО-ЗАХІД» іншого речового права (права оренди) згаданої земельної ділянки, зобов`язання ТОВ «ТАС АГРО-ЗАХІД» повернути ОСОБА_1 згадану вище земельну ділянку слід відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказував на обставини отримання ОСОБА_2 орендної плати у 2016-2020 роках, що свідчить про те, що позивач була обізнана із умовами договору оренди та прийняла його виконання, однак колегія суддів зауважує на тому, що обставини добросовісності поведінки орендодавця належить оцінювати в межах розгляду справи за позовом орендодавця про визнання відсутнім права оренди, однак таких позовних вимог у цій справі позивач не заявляв.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позову.

Зважаючи на вище викладене, доводи апеляційної скарги відповідача заслуговують на увагу.

За ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції від 04 березня 2024 року в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 зазначено, що додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

З урахуванням наведеного та того, що апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції, яким вирішено спір по суті, і ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні позву, тому додаткове рішення теж підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову та задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне стягнути на користь відповідача сплачений ним судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 522,40 грн. із позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» задовольнити, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 березня 2024 року та додаткове рішення цього суду від 15 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» про скасування речового права та повернення земельної ділянки відмовити.

Понесені позивачем судові витрати у суді першої інстанції, які складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, залишити за ним.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) на корись Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» (код в ЄДРПОУ - 32513287) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 522, 40 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

В. П. Рибчинський