Справа № 148/217/24
Провадження №2/148/244/24
26 березня 2024 року Тульчинський районний суд Вінницької області
в складі: судді Штифурко Л.А.
секретаря Лиженко Є.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-
Отже, за період з 30.09.2022 по 29.03.2023 відповідачем було повернуто борг на суму 208665,59 грн.
Згідно відкритих відомостей на сайті Мінфіну 29.03.2023 валютні курси Національного банку України курс долара складав: USD - 36,5686 грн. за 1 долар. В обмінних пунктах українських банків 29.03.2023 середні курси обміну змінювалися в різних діапазонах. При цьому курс долару знизився; о 16:20 курси купівлі / продажу у середньому становили: USD (долар США) 37,65 / 38,35 грн. Таким чином, 208 665,59 грн. / 38.35 грн. за долар США = 5441,08 доларів США, тобто, відповідачем повернуто 5 441,08 доларів США. Після чого, решту коштів відповідач повертати перестав, став уникати позивачку, неодноразові вимоги останньої щодо повернення решти залишилися без відповіді.
13.06.2023 позивачка направила відповідачу письмову вимогу поштовим відправленням з описом та вимагала повернути борг протягом 30 днів з дня отримання даного листа. Лист вручений не був у звязку з відмовою адресата.
Отже, кошти у сумі 4558,92 доларів США (10 000-5441,08), відповідачем не повернуті.
Вказане змусило позивачку звернутися в суд з позовом, в якому вона просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за договором позики в сумі 4558,92 доларів США, а також судові витрати з оплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. До суду надійшла заява представника позивача, згідно якої вона просить розглянути справу у її відсутність та відсутність позивачки, позовні вимоги підтримують, проти ухвалення заочного рішення не заперечують.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причину своєї неявки суд не повідомив, у встановлений судом строк відзив не подав.
За таких обставин, у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки позивачка та її представник не заперечили проти такого порядку вирішення спору.
У відповідності до ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 01.08.2020 відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позичив у позивачки ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 т.$ (десять тисяч доларів), які зобов`язався віддати при першій потребі (а.с. 7 ).
Також судом встановлено, що на виконання взятих на себе за договором позики зобовязань відповідачем ОСОБА_2 частково перераховано кошти на рахунок позивачки.
Отже, загальна сума сплачених відповідачем коштів на користь позивачки за договором позики від 01.02.2020 становить 208 665,59 грн.
З копії листа від 13.06.2023 судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 зверталася до ОСОБА_2 з проханням повернути їй решту неповернутого боргу протягом 30 днів з дня отримання даного листа (а.с. 23).
Однак, як вбачається із копії поштового відправдення, даний лист повернувся на адресу ОСОБА_1 з відміткою «адресат відмовився» (а.с. 24).
Вирішуючи даний спір, суд виходить із такого.
За змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Так, відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, боргові розписки чи договори позики, мають справжню правову природу укладеного договору між сторонами, незалежно від найменування документа.
Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017 ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Частинами 1 та 2 статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом, чи іншим нормативно-правовим актом.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить, а отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику.
Правова позиція з цього питання викладена у постанові Великої палати Верховного Суду України від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).
Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання.
В ході судового розгляду судом встановлено, що договір позики між сторонами укладено в іноземній валюті (доларах США). Даний договір укладено належним чином та у відповідності до норм діючого законодавства.
Встановлено судом і те, що взяті на себе за договором позики зобов`язання відповідач виконав частково, повернувши позивачці за період з 30.09.2022 по 29.03.2023 борг на суму 208 665,59 грн. Що за розрахунками позивачки, виходячи із середньому курсу долара США в обмінних пунктах українських банків станом на 29.03.2023 (1 дол. США= 38,35 грн.), становить 5441,08 доларів США.
З даними розрахунками та повернутою сумою боргу суд погодитися не може з огляду на те, що відповідно до вимог ч.2 ст.533 ЦК України такий розрахунок має бути здійснено, виходячи із офіційного курсу валюти на день платежу.
Так, за офіційним курсом Національного банку України станом на дати платежів (повернення боргу частинами), здійснених відповідачем у період з 30.09.2022 по 29.03.2023 курс долара США по відношенню до гривні становив: 36,56 грн. за 1 долар США.
Таким чином, загальна сума сума повернутих відповідачем позивачці коштів за офіційним курсом НБУ станом на дату їх повернення становить 5 707,48 доларів США (208 665,59 грн. : 36,56 дол. США).
З огляду на викладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог
Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Задовольняючи позов частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивакиа понесені нею судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1739,23 грн. та 605,60 грн., які документально підтверджені (а.с. 1, 31) та понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6500 грн., оскільки їх розмір документально підтверджений копією договору про надання правничої допомоги від 22.01.2024 №б/н, у якому сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару у розмірі 6500 грн. (а.с. 27, 28), копією квитанції до прибуткового касового ордера від 26.01.2024 на суму 6500 грн. (а.с. 29).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 192, 204, 207, 524, 526,533, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 76-81, 141, ст.ст. 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти за договором позики в сумі 4292,52 долари США (чотири тисячі двісті девяносто два долари пятдесят два центи).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при подачі позову в розмірі 1739,23 грн. (одна тисяча сімсот тридцять дев`ять гривень двадцять три копійки), 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок) судового збору за забезпечення позову та 6500 грн. (шість тисяч п`ятсот гривень) витрат на професійну правничу допомогу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Л.А. Штифурко