Справа №757/1549/21-ц
Провадження №2/752/3218/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

за участю секретаря Дураєвої А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів Глущенко О.М. , Дергунова Д.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління національної поліції у м. Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07.12.2018 слідчим Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення ним кримінальною правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України за № 0011046.

Того ж дня засоби масової інформації, з посиланням на правоохоронні органи опублікували статті про те, що ним вчинено втечу з-під варти.

Крім того, в таких публікаціях були оприлюднені його персональні дані. Також в програмі «Телевізійна служба новин» на каналі «1+1» вийшов сюжет, в якому кореспонденти у стверджувальній формі повідомляли, що він є «небезпечним злочинцем, якого обвинувачують у груповому умисному вбивстві трьох осіб, є таким, що представляє загрозу суспільству, та котрий втік з-під варти з залу Голосіївського районного суду міста Києва».

07.12.2018 о 23 год. 11 хв. його було затримано слідчим Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Перощуком О.І. в порядку ст. 208 КПК України.

08.12.2018 о 00 год. 35 хв. слідчий Голосіївського УП Перощук О.І. вручив йому повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України.

Попри те, що його було затримано в порядку ст. 208 КПКУ та доставлено до органу досудового розслідування, запобіжний захід йому не обирався, тобто мало місце незаконне затримання.

17.12.2018 до прокурора Київської місцевої прокуратури №1 Іваніна П.В. та 18.12.202018 до Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ним було подано клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

02.01.2019 слідчим Перощуком О.І. було винесено постанову про відмову у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження.

Подібні клопотання неодноразово подавалися ним слідчому Голосіївського УП, однак останній жодної відповіді на клопотання не надавав, внаслідок чого його бездіяльність оскаржувалась мною до слідчого судді. Проте, слідчим жодного клопотання про закриття кримінального провадження задоволено не було. Крім того, слідчий відмовляв у задоволенні всіх його клопотань про допит свідків, допит його як підозрюваного та про витребування доказів, у зв`язку з чим я втратив надію на справедливе розслідування.

25.02.2019 його захисником було подано скаргу слідчому судді Голосіївського районного суду міста Києва на повідомлення про підозру від 08.12.2018.

15.03.2019 слідчий суддя Голосіївського районного суду міста Києва Шевченко Т.М. задовольнила скаргу захисника та скасувала повідомлення про підозру від 08.12.2018 у кримінальному провадженні №0011046, проте ухвалою Київського апеляційного суду від 10.06.2019 дане рішення місцевого суду було скасовано, скаргу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

16.08.2019 слідчий суддя Голосіївського районного суду міста Києва Хоменко В.С. задовольнила скаргу його захисника та скасувала повідомлення про підозру від 08.12.2018 у кримінальному провадженні №0011046, яку постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2019 було залишено без змін.

Попри те, що рішення суду про скасування підозри набрало законної сили 31.10.2019, слідчим було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0011046 лише 16.01.2020.

Підставою для закриття кримінального провадження була відсутність складу кримінального правопорушення у його діях.

Кримінальне провадження відносно нього здійснювалось майже три місяці за відсутності повідомлення про підозру.

У зв`язку з тим, що кримінальне провадження відносно нього було закрито у зв`язку з відсутністю в моїх діях складу кримінального правопорушення, у нього виникло право на відшкодування завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної шкоди в рамках Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Розслідування кримінального провадження відносно мене тривало більше року. 1 рік 1 місяць 9 днів він незаконно перебував під слідством та під пильною увагою правоохоронців. Після того, як представники правоохоронних органів повідомили в засобах масової інформації, що він є небезпечним злочинцем, котрий втік з-під варти з залу суду, він зазнав негативних змін в особистому житті, а також в стосунках з багатьма людьми, оскільки був підірваний його авторитет серед друзів та знайомих. Внаслідок зниження престижу і ділової репутації він тривалий час не міг знайти та влаштуватися на роботу. Надмірні переживання, внаслідок безпідставного кримінального переслідування, підірвали його морально-психологічний стан.

Його душевні страждання та поневіряння, перебування в напруженому психологічному стані знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з незаконними діями та рішеннями посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури.

Просив стягнути з Державного казначейства України відшкодування моральної шкоди в розмірі 200000 грн. за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на його користь з єдиного державного казначейського рахунку Державного бюджету України.

19.01.2021 відкрито провадження у цивільній справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

17.02.2022 залучено до участі в справі співвідповідачів.

25.11.2022 в підготовчому засіданні поновлено відповідачу Головному управлінню Національної поліції у м. Києві строк для подачі відзиву.

19.09.2023 справу передано на розгляд за підсудністю.

24.01.2024 справа надійшла до суду.

18.03.2024 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду по суті.

20.05.2021 Державна казначейська служба України надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що позивач просить стягнути моральну шкоду з Державного казначейства України, яке ліквідовано згідно постанови КМУ від 28.03.2011 №346 та стосовно якого 29.12.2011 внесено запис про припинення юридичної особи.

Державна казначейська служба України прав позивача не порушувала та не повинна нести відповідальність за дії інших державних органів. Стягнення шкоди з Казначейства є необґрунтованим та таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.

Розмір моральної шкоди є необґрунтованим, завищеним, не є адекватним завданій шкоді, не випливає з обставин справи та нічим не підтверджується.

28.12.2021 Київська міська прокуратура надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що за положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримати дає громадянинові право на відшкодування моральної шкоди, але таку шкоду (її наявність) позивач повинен довести належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами.

Позивачу був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в іншому кримінальному провадженні №0000026 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених п.1,6, 12,13 ч.2 ст.115 КК України.

Надані позивачем, документи не встановлюють наявності моральної шкоди у позивача. Докази на підтвердження неможливості працевлаштуватись не надані. Розмір моральної шкоди не є обґрунтованим.

03.01.2023 Головне управління Національної поліції у м. Києві надало відзив на позовну заяву, в якому заперечувало проти задоволення позовних вимог. Зазначило, що відповідачем у справі є Держава, яка бере участь через відповідний орган. Позивачем невірно визначено суб`єктний склад учасників, відповідачем у справі не є Держава Україна, а відтак позов пред`явлений до неналежних відповідачів.

Зі змісту позову вбачається, що позивач вважає, що шкоду йому було спричинено органом досудового розслідування, тобто Голосіївським УП ГУНП в м. Києві.

Докази незаконного затримання позивача відсутні. Належних та допустимих доказів протиправних дій органів досудового розслідування або прокуратури позивач не надав.

Доводи позивача про те, що він зазнав моральної шкоди через його незаконне притягнення до кримінальної відповідальності не відповідають дійсності, оскільки 08.12.2018 йому було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КПК України, а 16.01.2020 кримінальне провадження №0011046 - закрито. Негативні зміни в особистому житті позивача , погіршення стосунків з іншими людьми та друзями не є наслідком проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0011046.

В інтерв`ю журналістам ТСН телефоном позивач повідомив, що такий вчинок є свідомим протестом проти свавілля судової системи. Позивач розумів наслідки свого вчинку, відповідальність, реакцію близьких та знайомих. Причинно-наслідковий зв`язок з діями, рішеннями чи бездіяльністю органів досудового розслідування у цьому випадку відсутній. Зміна запобіжного заходу на тримання під вартою і призвела до змін в особистому житті позивача.

12.01.2023 до суду надійшла відповідь позивача на відзив Київської міської прокуратури, в якому він заперечував проти викладених аргументів з огляду на їх необґрунтованість. Стверджував, що моральна шкода була спричинена йому внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури у кримінальному провадженні №0011046. Завдана йому моральна шкода є вищою, ніж вважає представник відповідача.

13.01.2023 до суду надійшла відповідь позивача на відзив Головного управління Національної поліції у м. Києві, в якому він заперечував проти викладених аргументів з огляду на їх необґрунтованість. Зазначив, що відповідачем у цій справі є Держава в особі Державної казначейської служби.

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено право на отримання моральної шкоди внаслідок незаконного повідомлення про підозру та у випадку закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу адміністративного правопорушення.

Моральна шкода йому завдана внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури.

Позивач підтримав заявлений позов, представники відповідачів заперечували проти його задоволення.

Інші учасники справи в судове в судове засідання не з`явилися.

Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

07.12.2018 уповноваженою особою Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України за №0011046, з таким викладом обставин: 06.12.2018 приблизно о 20 год. за адресою: м. Київ, вул. Потєхіна, 14-а, із зали судового засідання Голосіївського районного суду міста Києва втік з-під арешту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

07.12.2018 о 21 год. 40 хв. ОСОБА_1 було затримано старшим слідчим Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Перощуком О.І. в порядку ст. 208 КПК України (протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, від 07.12.2018).

08.12.2018 о 00 год. 35 хв. старший слідчий Голосіївського управління поліції Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Перощук О.І. за погодженням з прокурором Київської місцевої прокуратури №1 П.Іваніним вручив ОСОБА_1 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, тобто у втечі з-під варти.

17.12.2018 ОСОБА_1 звернувся до Київської місцевої прокуратури №1 з клопотанням про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

18.12.2018 ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві з аналогічним клопотанням.

02.01.2019 старшим слідчим Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Перощуком О.І. було винесено постанову про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття кримінального провадження.

15.03.2019 слідчим суддею Голосіївського районного суду міста Києва було скасовано повідомлення про підозру від 08.12.2018 у кримінальному провадженні №0011046, яку ухвалою Київського апеляційного суду від 10.06.2019 було скасовано, а скаргу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

16.08.2019 слідчим суддею Голосіївського районного суду міста Києва скасовано повідомлення про підозру від 08.12.2018 у кримінальному провадженні №0011046.

16.01.2020 слідчим Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Охримович Є.О. було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0011046, у зв`язку з встановленням відсутності в діянні позивача складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Пунктом 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) встановлено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктами 1-1, 2 ч.1 ст. 2 Закону №266/94-ВР встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом, виникає у випадках:

встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Пунктом 5 ч.1 ст. 3 Закону №266/94-ВР встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода.

Відповідно до ч. 5, 6 ст.4 Закону №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру

Відповідно до ст. 13 Закону №266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Судом встановлено, що позивач був повідомлений про підозру у кримінальному провадженні №0011046 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 349 КК України, яка була скасована судом, а кримінальне провадження закрито слідчим, у зв`язку з встановленням відсутності у діянні складу кримінального правопорушення.

Суд відзначає, що за змістом ст. 1 Закону №266/94-ВР усі перелічені у цій статті випадку можуть бути самостійними підставами для відшкодування моральної шкоди, зокрема, внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відтак, позивач, має право вимагати відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного повідомлення його про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки ухвалою слідчого судді від 16.08.2019 підозру від 08.12.2018 відносно ОСОБА_1 скасовано.

Згодом кримінальне провадження, в якому позивачу було повідомлено про підозру, було закрито, що за приписами ст. 2 Закону №266/94-ВР дає позивачу право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом.

При цьому суд вважає, що норми Закону № 266/94-ВР не поширюються на вимоги позову щодо тривалого розслідування кримінального провадження, необрання позивачу запобіжного заходу у випадку його затримання в порядку ст. 208 КПК України та здійснення кримінального провадження щодо позивача майже три місяці за відсутності повідомлення про підозру, а тому до цих вимог застосовуються загальні положення про відшкодування шкоди.

Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Крім того, необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Враховуючи підстави позову, слід врахувати також, що правовою підставою для відшкодування шкоди є не лише сам факт скасування процесуальних рішень, прийнятих слідчим за погодженням з прокурором, а встановлення також протиправності та систематичної бездіяльності посадових осіб органів прокуратури, надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні та спричинених у зв`язку із цим негативних наслідків для позивача.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

Така правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2017 року у справі №12-1393а17 і постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № П/9901/137/18 (800/426/17) та від 27 лютого 2020 року у справі № 800/304/17.

Аналізуючи доводи позивача у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку, що позивач обґрунтовано вимагає стягнення моральної шкоди, спричиненої лише незаконним повідомленням про підозру та з урахуванням закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діяннях позивача складу кримінального правопорушення.

Решта доводів позивача, якими він обґрунтовував, спричинення йому моральної шкоди, на думку суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Суд не вважає тривалою та шкідливою бездіяльність відповідачів для прав та інтересів позивача, не закриттям впродовж трьох місяців кримінального провадження після скасування повідомлення позивачу про підозру.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення моральної шкоди з Державного казначейства України, якого визначено відповідачем. Також згідно з ухвалою суду як співвідповідачі були залучені Київська міська прокуратура та Головне управління Національної поліції у м. Києві.

Суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного суду від 01.03.2023 у справі №757/62500/16-ц, який зазначив, що Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 10.11.2021 по справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

Суд враховує, що неправомірності дій або бездіяльності по відношенню до позивача з боку органів казначейської служби судом встановлено не було, а тому цей відповідач не має обов`язку відповідати за цим позовом.

Суд зауважує, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб (стаття 13 Цивільного процесуального кодексу України), поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Суд вважає необґрунтованою вимогу стягнути моральну шкоду з органів державного казначейства, оскільки цей відповідач є неналежним.

Належним способом захисту порушеного права в цьому випадку є стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної з державного бюджету України, проте така вимога позивачем не заявлялась.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судові витрати по справі суд відносить за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12-13, 81, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення в повному обсязі складено 03.05.2024.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Державна казначейська служба України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, б. 6, .

Відповідач: Київська міська прокуратура, місцезнаходження: м. Київ, вул. Предславинська, б.45/9, .

Відповідач: Головне управління Національної поліції у м. Києві, місцезнаходження: м. Київ, вул. Володимирська, б. 13, .

Суддя Ж. І. Кордюкова