КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9953/2024
Справа № 757/9164/22-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 червня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами Національної поліції України та Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року, ухвалене у складі судді Новака Р.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 431000 грн. у відшкодування завданої майнової та 200000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.

Позов мотивувала тим, що 24 січня 2017 року нею через регіональний сервісний центр МВС в м. Києві № 8046 за договором купівлі-продажу було придбано у ОСОБА_2 автомобіль Volkswagen Passat B7, оцінений в суму 431000 грн., в той же день позивачем у сервісному центрі було оформлено та отримано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та отримано державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

17 березня 2017 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року в рамках кримінального провадження № 0006084, внесеного до ЄРДР 22 червня 2015 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 361 КК України, автомобіль було вилучено працівниками поліції у ОСОБА_1 та поміщено для зберігання на майданчик тимчасового зберігання транспортних засобів у м. Одеса, Тираспольське шосе 31-а, на момент вилучення автомобіль був технічно справний, про що свідчить протокол огляду місця події та акт вилучення транспортного засобу.

Підставою прийняття слідчим суддею рішення щодо вилучення автомобіля стало винесення постанови про визнання, серед іншого майна, автомобіля позивача речовим доказом у згаданому вище кримінальному провадженні. Під час досудового розслідування, за заявою позивача, останню визнано потерпілою та допитано у відповідному статусі. Впродовж досудового розслідування вона неодноразово зверталася до органу досудового розслідування з клопотаннями про передачу автомобіля на відповідальне зберігання, однак щоразу отримувала відмову від слідчого.

11 жовтня 2018 року слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва винесено ухвалу, якою задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про скасування арешту на майно, ухвала набрала законної сили. Відповідно до постановленої ухвали, зобов`язано орган досудового розслідування повернути транспортний засіб власнику. 04 березня 2019 року при відвідуванні штраф-майданчику позивачем було виявлено відсутність, тобто викрадення автомобіля з цього штраф-майданчику, в зв`язку з чим подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, і відомості про його вчинення внесені 05 березня 2019 року до ЄРДР.

05 березня 2020 року постановою слідчого СВ Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одеса кримінальне провадження від 05 березня 2019 року за фактом викрадення автомобіля було закрите на підставі ст. 284 КПК України в зв`язку з закінченням строку досудового розслідування та невстановленням особи, причетної до вчинення кримінального правопорушення. До цього часу автомобіль не знайдено та позивачу не повернуто, завдані збитки внаслідок втрати транспортного засобу не відшкодовані.

Таким чином, враховуючи, що вартість втраченого органом досудового розслідування майна, а саме автомобіля Volkswagen Passat B7, становить 431000 грн., то ОСОБА_1 завдано матеріальної шкоди саме на вказану суму.

Крім того, їй завдано і моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, пов`язаних як із неможливістю користуватися належним їй автомобілем, так і постійним хвилюванням про технічний та загальний стан автомобіля внаслідок тривалого утримання відповідачем, а в подальшому взагалі втрати належного їй майна, і моральна шкода оцінюється нею у 200000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 431000 грн. та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Національної поліції України в дохід держави судовий збір в розмірі 3494 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Відповідач Державна казначейська служба України, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неврахування обов`язкових висновків Верховного Суду, просив змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шкоду у розмірі 431000 грн. та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди».

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що не може погодитися з рішенням в частині способу стягнення шкоди, оскільки стягнення коштів з Казначейства є очевидно необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.

Вказував, що Верховним Судом сформовано відповідну практику щодо формулювання в судових рішеннях способу стягнення шкоди за рахунок держави (Державного бюджету України), який має відповідати приписам ст. 56 Конституції України, ст. 1173, 1176 ЦК України та інших правових норм, що передбачають випадки такого відшкодування.

Посилався на постанови Верховного Суду від 25 січня 2023 року в справі № 753/22826/19, від 18 жовтня 2023 року в справі № 705/4489/20, від 25 жовтня 2023 року в справі № 291/383/19 та інші, згідно правових висновків яких не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зазначив, що Конституційний Суд України в рішенні від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує на розмежування понять держави, органів державної влади, посадових і службових осіб. Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна.

При цьому Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. ЦК України, самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна, і згідно з ч. 2 ст. 176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, не відповідають за її зобов`язаннями.

Оскільки Казначейство жодної шкоди позивачу не завдавало, не вступало з нею в правовідносини, тому не може нести відповідальність за можливу шкоду, завдану незаконними діями органу поліції.

Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував (постанови від 15 червня 2022 року в справі № 398/2910/20, від 09 лютого 2022 року в справі № 757/6203/21-ц, від 23 лютого 2022 року в справі № 757/23994/20-ц та інші), що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин.

Відповідач Національна поліція України, також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість стягнення судового збору з Національної поліції, просив змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року в цій частині, стягнувши витрати зі сплати судового збору з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що в подібних правовідносинах Верховний Суд в постановах від 29 червня 2022 року в справі № 201/9398/20, від 29 травня 2023 року в справі № 336/5109/19 дійшов висновку, який не було враховано судом першої інстанції, що оскільки належним відповідачем у подібних правовідносинах є держава Україна в особі органу, яким заподіяно шкоду, то відповідно судові витрати (судовий збір) також мають бути зазначені як такі, що підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, про що окремо виснувано Верховним Судом у постановах від 31 жовтня 2018 року в справі № 383/596/15, від 07 липня 2021 року в справі № 335/10173/19, від 29 травня 2023 року в справі № 336/5109/19, від 17 травня 2023 року в справі № 708/639/21.

Вказував, що судом досліджувалось питання органу, з якого має відбуватись стягнення коштів за заподіяну шкоду, однак не вирішувалось питання належності відповідачів у справі та відповідно прийнято рішення про визначення невірного органу, з якого підлягає стягнення судового збору.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, у цивільних правовідносинах держава набуває і здійснює цивільні права і обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, і в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Посилаючись на правові висновки Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 201/9398/20, Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16, вказував, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, при цьому стягнення коштів на відшкодування шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України є невірним, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Вказував, що в даній справі відповідачами визначено Національну поліцію України та Державну казначейську службу України. Однак відповідачем має бути держава Україна в особі відповідних органів, відповідно, згідно усталеної практики відшкодування судових витрат у випадку задоволення вимог також має відбуватися з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Наголошував, що вказаний підхід до стягнення витрат на правничу допомогу за рахунок коштів Державного бюджету України також відповідає усталеній практиці Верховного Суду.

Відзивів на апеляційні скарги не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля Volkswagen Passat В7 д.н.з. НОМЕР_1 згідно договору купівлі-продажу 8046/2017/301555 транспортного засобу, укладеного в ТСЦ МВС № 8046 в м. Київ 24 січня 2017 року та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (а. с. 15 - 16).

Постановою слідчого слідчої групи Головного слідчого управління Національної поліції України від 15 лютого 2017 року в кримінальному провадженні № 0006084 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень за ч. 1, 2 ст. 361 КК України, визнано рухоме майно, в тому числі належний позивачу транспортний засіб, речовими доказами (а. с. 18).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року в справі № 757/9305/17-к накладено арешт на рухоме та нерухоме майно в кримінальному провадженні № 0006084 від 22 червня 2015 року за ознаками скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 361 КК України, в тому числі на належний позивачу автомобіль Volkswagen Passat (а. с. 17).

Згідно протоколу огляду місця події від 18 березня 2017 року, акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 17 березня 2017 року, автомобіль Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 знаходиться у працюючому стані, ознаки пошкоджень виявити неможливо (а. с. 20 - 22).

Неодноразово впродовж 2017 року представник потерпілої ОСОБА_1 звертався до Головного слідчого управління Національної поліції України з клопотаннями про передачу на відповідальне зберігання власнику майна, яке утримується органом досудового розслідування, а саме автомобіля Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 , в задоволенні яких йому було відмовлено (а. с. 23 - 30).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року в справі № 757/9305/17-к скасовано арешт, накладений ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року, на автомобіль Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 , та повернуто його власнику ОСОБА_1 (а. с. 31 - 32).

Листом старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України від 01 березня 2019 року доручено начальнику Біляївського ВП ГУНП в Одеській області виконати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року та повернути ОСОБА_1 транспортний засіб Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 (а. с. 33).

Листом слідчого СВ Усатівського ВП Біляївського ГУНП в Одеській області доручено начальнику штраф-майданчика м. Одеси видати ОСОБА_3 автомобіль Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 , розміщений на території штраф-майданчика 17 березня 2017 року за матеріалами кримінального провадження № 0006084 (а. с. 35).

Згідно розписки ОСОБА_3 від 05 березня 2019 року на ім`я слідчого СВ Усатівського ВП Біляївського ГУНП в Одеській області, він отримав ключ від автомобіля Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 , сам автомобіль на штрафмайданчику не виявив, про що повідомив у поліцію та написали з дружиною заяву (а. с. 38).

05 березня 2019 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 , згідно якої 04 березня 2019 року до Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_1 , в якій вона вказує не незаконні дії невстановленої особи щодо належного їй майна, на яке був накладений арешт, а саме автомобіля Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_1 , який перебував з 17 березня 2017 року на штраф-майданчику № 8 в м. Одесі та станом на 04 березня 2019 року вказаний автомобіль відсутній (а. с. 36).

Постановою слідчого СВ Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 05 березня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000326 від 05 березня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, закрито в зв`язку із закінченням строку досудового розслідування та невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення (а. с. 39 - 40).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 58 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Вказану правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).

Відтак, спеціальними підставами відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти. користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 ЦК України також передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 16 КПК України встановлено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 4 ст. 168 КПК України після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий власнику, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 затверджено Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності під час кримінального провадження (далі - Порядок).

У пункті 20 Порядку передбачено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно (пункт 27 Порядку).

Пунктом 5 Порядку передбачено, що умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей; забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування; у разі потреби необхідне вжиття невідкладних заходів для приведення таких речових доказів до стану, що дає змогу забезпечити їх подальше зберігання.

Пунктом 27 Порядку передбачено, що схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно.

Згідно п. 86 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, МВС України, Державної податкової адміністрації України, СБУ, Верховного Суду України та Державної судової адміністрації України від 27 серпня 2010 року № 51/401/649/471/23/125, незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки.

Отже, обов`язок належно зберігати як речові докази, так і тимчасово вилучене майно та негайно повернути це майно за ухвалою слідчого судді прямо передбачений чинним законодавством.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, до основних завдань Національної поліції України належить реалізація державної політики у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Крім того, Національна поліція України здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності (підпункт 9 пункту 4 вищевказаного Положення).

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неправомірних дій, що виразилися у незбереженні у рамках кримінального провадження тимчасово вилученого майна, позивачу завдано майнову шкоду, розмір якої становить 431000 грн. Враховуючи фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивача та негативні наслідки, які настали для неї в зв`язку з порушенням її прав, а також те, що розмір моральної шкоди не повинен призводити до збагачення, суд визнав достатнім для відновлення порушених прав позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

У вказаній частині висновки суду першої інстанції не спростовуються відповідачами в поданих ними апеляційних скаргах, рішення суду першої інстанції по суті ними не оскаржується, а доводи відповідачів зосереджені на помилковості стягнення коштів на відшкодування матеріальної та моральної шкоди з Державної казначейської служби України, що, на їх думку, не відповідає встановленому законом способу порушеного права, та помилковості стягнення судового збору з Національної поліції України замість держави Україна.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в цій частині в сукупності з доводами апеляційних скарг, апеляційний суд враховує таке.

Вирішуючи питання щодо належності відповідачів, суд першої інстанції встановив, що в даній цивільній справі позивач визначив відповідачами Національну поліцію України, діями посадових осіб якої, а саме слідчими Головного слідчого управління цього центрального органу виконавчої влади, яким розслідувалось кримінальне провадження, в рамках якого було тимчасово вилучено транспортний засіб позивача ОСОБА_1 , їй заподіяно шкоду, а також Державну казначейську службу України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 58 ЦК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Згідно з правовим висновком, викладеним у пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)).

У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 09 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3)).

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною другою статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Згідно з пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Таким чином, позивач у даній справі ОСОБА_1 була звільнена від сплати судового збору з підстав, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, постановах Верховного Суду від 17 січня 2024 року в справі № 211/2832/19 (провадження № 61-9749 св 23), від 24 квітня 2024 року в справі № 711/1765/22 (провадження № 61-4710св23), від 08 травня 2024 року в справі № 607/1009/23 (провадження № 61-12809св23) та інших викладено правові висновки, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

В постановах Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 711/1765/22, від 24 січня 2024 року у справі № 193/1132/22 викладено правові висновки, у яких Верховний Суд вважав помилковими висновки судів попередніх інстанцій про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких визначено пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до норм ЦПК України, безпосередньо з Державного бюджету України, або з органів державної влади, які позивач визначив як відповідачів, оскільки такі кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував належним чином наведені правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, залишив поза увагою, що відповідачем у спірних правовідносинах, а отже, і суб`єктом, на якого покладається відшкодування шкоди та сплата судового збору, є держава Україна, не врахував, що резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів, та дійшов помилкового висновку про те, що грошові кошти на відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягають стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача, а судовий збір в розмірі 3494 грн. підлягає стягненню в дохід держави з Національної поліції України.

Тому мотивувальну частину рішення суду першої інстанції необхідно викласти у редакції цієї постанови, а резолютивну частину рішення у частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 431000 грн. та моральної шкоди у розмірі 10000 грн., а також в частині стягнення судового збору 3494 грн., викласти в новій редакції.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», витрати, понесені відповідачем Державною казначейською службою України за подання апеляційної скарги в розмірі 5292 грн., підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Національної поліції України та Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови, абзац другий резолютивної частини викласти у такій редакції: «Стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 421000 грн. та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди», абзац третій резолютивної частини викласти у такій редакції: «Витрати зі сплати судового збору у розмірі 3494 грн. віднести на рахунок держави».

Судові витрати, понесені Державною казначейською службою України за подання апеляційної скарги в розмірі 5292 грн., компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 червня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.