Справа № 372/342/24
Провадження № 2-832/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Яворській М.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дергільова Олена Григорівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

16.01.2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, просить суд визнати недійсним купівлі-продажу від 08.01.2024 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дергільовою Оленою Григорівною та зареєстрованого в реєстрі за № 61, також просив вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 08.01.2024 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали між собою договір купівлі- продажу будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 78,6 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дергільовою Оленою Григорівною та зареєстрованого за реєстровим номером 61. Позивач, як заінтересована особа, заперечує дійсність такого правочину , оскільки спірний будинок був і є предметом судових спорів щодо поділу майна між колишнім подружжям, а саме між позивачем і відповідачем-1; загальна площа спірного будинку на момент продажу становила 198,9 кв.м., а не 78,6 кв.м., що також не відповідає умовам спірного правочин; спірний правочин укладався при діючому заході забезпечення позову, а саме арешті спірного будинку та земельної ділянки, який був накладений ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 01.08.2022 року у справі № 372/2038/22.Позивач вважає, що спірний правочин був укладений з метою уникнення поділу спільного майна, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав.

27.03.2024 представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого, вважає позов необґрунтованим, таким, що не підлягає задоволенню, оскільки укладення спірного договору купівлі-продажу житлового будинку жодним чином не порушує будь які права позивача. Висновки щодо збільшення площі будинку є припущенням позивача, яке не підтверджується належними доказами. В зв`язку з викладеним, проти позову заперечує в повному обсязі та просить відмовити в його задоволенні.

02.04.2024 представником позивача Шипіловим О.В. надано відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідач не спростовує та не оспорює фактів викладених у позовній заяві.

17.01.2024 року ухвалою судді в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

13.03.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче судове засідання.

18.09.2024 року ухвалою судді закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснив, що спірний будинок був і є предметом судових спорів щодо поділу майна між колишнім подружжям; загальна площа спірного будинку на момент продажу становила 198,9 кв.м., а не 78,6 кв.м., що не відповідає умовам спірного правочину.

Представник відповідача Хайтов П.В. в судовому засіданні проти позовних вимоги заперечував в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість. Пояснив, що оспорюваний правочин жодним чином не порушує права позивача. На час укладення договору купівлі-продажу будинку, було чинне рішення суду, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

08.01.2024 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , уклали договір купівлі-продажу житлового будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 78,6 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дергільовою Оленою Григорівною та зареєстрованого за реєстровим номером 61, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 555 від 09.01.2024.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24011480 від 01.10.2009, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.09.2009, набула у власність будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

З договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.09.2009 вбачається, що житловий будинок має житлову площу 45,30 кв.м., загальна площа будинку 78,60 кв.м.

Позивач зазначає, що після придбання та проведення державної реєстрації спірного будинку, він зазнав значних змін (реконструкції) та збільшився у площі до 198,9 кв.м. Проте, станом на 08.01.2024 даний реконструйований будинок не введений в експлуатацію.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 1440/12-2022 від 28.12.2022, щодо об`єкту дослідження: житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відсоток будівельної готовності житлового будинку станом на 01.10.2009 року становить: 15%, а вартість будівельних матеріалів, виробів та конструкцій використаних під час будівництва, визначена за укрупненими показниками відновної вартості з урахуванням ПДВ в цінах на 01.10.2009 року, становить 82571 грн. 00 коп.; станом на 05.07.2019 року становить: 100%, а вартість будівельних матеріалів. Виробів та конструкцій використаних під час будівництва, визначена за укрупненими показниками відносної вартості з урахуванням ПДВ в цінах на 05.07.2019 року, становить 1905844 грн. 00 коп. Виходячи із обсягу наданих на дослідження матеріалів, питома вага в існуючому житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 конструктивних елементів та інженерних комунікацій, які були використані від раніше існуючого будинку під час проведення реконструкції становить 15 %, а вартість будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, використаних від раніше існуючого будинку визначена за укрупненими показниками відновної вартості з урахуванням ПДВ в цінах на 05.07.2019 року становить 277492 грн. 00 коп.

Позивач зазначає, що хоча реконструкція будинку відбувалася під час зареєстрованого шлюбу між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 , остання цей будинок до цього часу не ввела в експлуатацію, що не дає змоги позивачу скористатися правом на визнання будинку після реконструкції об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на його частину. А тому він був змушений звернутися до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину матеріалів, обладнання тощо, використаних у процесі будівництва (реконструкції) будинку.

Перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у шлюбі , а також проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, підтверджується копією рішення рішення Обухівського районного суду Київської області №372/1147/19 від 25.11.2021 року та копією рішення Дніпровського районного суду м. Києва № 372/2994/18 від 05.07.2019 року.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визнано за позивачем право власності на частину матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (реконструкції) будинку та становлять 42,5 % від 100 % готовності будинку загальною вартістю 814 176,00 грн. станом на 5 липня 2019 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року, скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 березня 2023 року. Прийнято постанову про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірний будинок був придбаний 01 жовтня 2009 року та зареєстрований за відповідачкою. Після придбання він зазнав значних змін (реконструкції) і має іншу площу, а саме 198,9 кв. м. У матеріалах справи відсутні докази, що будинок введений в експлуатацію та побудований з належно затвердженим проєктом або за наявності документа, що дає право виконувати будівельні роботи. Тому будинок є самочинним будівництвом.

У разі здійснення самочинного будівництва неможливо визнати право власності на будівельні матеріали, обладнання й інше майно, використане у процесі такого будівництва.

Визнання права власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, використані для самочинного будівництва, є неефективним способом захисту цивільного права. Така позовна вимога фактично зводиться до узаконення самочинного будівництва у не передбачений законом спосіб, тобто до визнання права власності, що неприпустимо, зокрема з огляду на вимоги статті 376 ЦК України [див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18)].

Суд першої інстанції помилково встановив обставину фактичного спільного проживання сторін однією сім`єю у період із 2009 року до 11 грудня 2013 року, оскільки Обухівський районний суд Київської області у справі № 372/1147/19 вже оцінив ці правовідносини та встановив таку обставину лише за період із 11 грудня 2013 року до 29 травня 2014 року. Позивач не довів суду належними та допустимими доказами факт спільного проживання сторін у справі однією сім`єю з 2009 року до 11 грудня 2013 року з огляду на перебування відповідача в іншому шлюбі.

У грудні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову та залишити в силі рішення і додаткове рішення суду першої інстанції.

Позивач обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що ОСОБА_4 , відчужуючи належне їй майно на користь ОСОБА_5 , знала про наявність спору щодо вказаного майна,, тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку поділу спірного спільного майна подружжя. Вчинення ОСОБА_4 вказаних дій призвело до неможливості поділу вказаного майна, а отже, такі дії свідчать про зловживанням правом на укладення відповідного договору та розпорядження власністю, що завдає шкоди позивачу.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У відповідності із положеннями ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

У відповідності із ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У відповідності із ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Особливості купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості визначаються законом (ч. 1 ст. 656 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/ використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Судом погоджується із доводами позову про те, що відповідач ОСОБА_4 відчужила спірне майно будучи достеменно обізнаною про наявність судового спору щодо такого майна, а до оспорюваного правочину було внесено недостовірні відомості про протилежне.

Так, матеріалами справи підтверджується, що станом на час укладення оспорюваного правочину було відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 372/1147/19, в межах якого оспорювалось право власності продавця за договором на цей об`єкт нерухомого майна, тобто предмет спору у вказаній цивільній справі є тим самим будинком, який став предметом оспорюваного договору. Відтак, відчудження будинку до завершення судового спору щодо нього не відповідає приписам ЦК України та порушує право особи, яка заявляє на нього свої права в судовому порядку.

Позивач зазначає, що вищевказаний правочин вчинений йому на шкоду, оскільки відчуження спірного об`єкту нерухомого майна відбулось під час наявності спору щодо нього, та призвело до неможливості поділу спільного майна подружжя.

Враховуючи фактичні обставини справи, а саме те, що договорів купівлі-продажу укладено, під час наявного спору щодо майна, про що достеменно було відомо ОСОБА_4 , суд приходить до висновку про фіктивність правочину з відчуження нерухомого майна.

ОСОБА_4 , яка відчужила майно будучи обізнаною про наявність спору щодо вказаного майна, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, оскільки уклала договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси позивача, і направлені на недопущення поділу спільного майна подружжя. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження спірного майна відбулося з метою уникнення можливого поділу майна подружжя.

Правочин, за яким відчужувалося майно є фіктивним правочином, оскільки відчуження майна мало на меті недопущення поділу вказаного майна, а відтак, визнаються судом недійсним.

Заперечення відповідача проти позову суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем фактично визнаються обставини, покладені в основу позову, однак їм надається потилежне правове значення. Суд відхиляє доводи відповідача та вважає, що відсутність обтяжень майна станом на час укладення договору не є достатнім свідченням його правомірності, судовий спір стосовно майна не було вирішено, а внесені до договору відомості були недостовірними. Також слід звернути увагу на недостовірність внесених до договору відомостей про технічний стан об`єкту купівлі-продажу ита його правовий статус, оскільки чинним судовим рішенням встановлено, що будинок було перебудовано, фактично його технічний стан не відповідав технічному паспорту, а через відсутність відповідних дозволів на такі роботи будинок фактично має статус самочинно збудованого і виключений із цивільного обороту. Окрім того, відповідачем не було подано доказів та не наведено аргументів і доводів, які б вказували на те, що сторонами договору було добросовісно вчинено дії щодо дійсного переходу права власності на майно, що сторонами дійсно мали наміри щодо створення реальних правових наслідків на умовах укладеного договору. Так, не спростовано доводів позивача про те, що кошти за придбання будинку фактично не передавались, а позивач продовжував користуватись будинком й після відчудження, не будучи обізнаним із переходом права власності від колишньої дружини до її матері.

Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

За таких обставин, під час розгляду справи виявлено порушення прав та законних інтересів позивача, які підлягають судовому захисту.

Таким чином, вимоги позову ґрунтуються на нормах чинного законодавства, узгоджуються із наявними у справі письмовими доказами, нічим не спростовані, тому можуть бути задоволені.

Як встановлено положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Повно і всебічно з`ясувавши обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору у рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 109, 193, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 203, 215, 321, 330, 392, 1223, 1225 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13-1, 46, 50, 87-89 Закону України «Про нотаріат», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 за участю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дергільовою Оленою Григорівною 08 січня 2024 року за реєстровим № 61.

Стягнути з ОСОБА_4 (прож. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), ОСОБА_5 (прож. за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (прож. за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судові витрати в розмірі по 908 грн. 40 коп. з кожної.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Кравченко