Справа № 158/2287/24 Головуючий у 1 інстанції: Поліщук С. В.
Провадження № 22-ц/802/1224/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на неповнолітню дитину за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 жовтня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 17 липня 2009 року між нею та відповідачем у справі було укладено шлюб, який зареєстрований Зорянською сільською радою Рівненського району Рівненської області, який в подальшому було розірвано в судовому порядку 16 вересня 2015 року. У шлюбі в них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка зазначає, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 вересня 2015 року з відповідача у справі ОСОБА_2 стягнуто аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 400 грн щомісячно, починаючи з 05.08.2015 року і до повноліття дитини.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року змінено розмір утримуваних з відповідача аліментів, визначений указаним рішенням суду, та призначено до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1300 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначає, що на даний час розмір стягуваних аліментів на неповнолітню дитину є недостатнім для належного її утримання, оскільки зросли витрати на придбання одягу, канцелярські товари, комп`ютерну техніку, продукти харчування та ліки, які на даний час є надто дорогими. Крім того вказує, що на даний час вона працює заступником директора ліцею, однак її заробітку не вистачає для належного утримання дитини, при цьому відповідач ОСОБА_2 є працездатним, має стабільний заробіток, що вказує на покращення його майнового стану.

На підставі вищенаведеного ОСОБА_1 просила суд змінити спосіб стягнутих з відповідача рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року аліментів на дитину та в подальшому їх стягувати у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою , що право вимагати зміну розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим їх здійсненням. Зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що відповідач немає можливості сплачувати аліменти у розмірі, що просить позивачка, бо відсутні належні докази на підтвердження зазначеного, є необґрунтованими.

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності позивачем та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Судом установлено, що сторони в даній цивільній справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 вересня 2015 року було розірвано (а.с. 12).

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18.01.2010р. вбачається, що сторони у цій справі є батьками неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11).

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 вересня 2015 року з відповідача ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі по 400 грн щомісячно, починаючи з 05 серпня 2015 року і до повноліття дитини.

З копії свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 від 11 липня 2017 року вбачається, що позивач змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 (а.с. 15).

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року змінено розмір утримуваних з відповідача аліментів, визначений вказаним рішенням суду, та призначено до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1300 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення нею повноліття (а.с. 13-14).

Зі змісту довідки про склад сім`ї Цуманської селищної ради №281 від 10 липня 2024 року вбачається, що неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає разом із своєю матір`ю позивачем у справі ОСОБА_1 (а.с. 17).

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що: «розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»)».

Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз вказаної норми закону приводить до висновку, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши, що у справі відсутні докази, необхідні для встановлення обставин щодо зміни матеріального та сімейного стану, а також стану здоров`я як платника аліментів, так і стягувача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для зміни способу стягнення аліментів.

Судом першої інстанції враховано, що позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, у відповідності до вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, не надала суду доказів погіршення свого матеріального стану, як і доказів покращення матеріального стану відповідача, що є законною підставою для зміни способу стягнення аліментів.

Також суд наголошує на тому, що мінімальний гарантований розмір аліментів на утримання дитини, не може бути меншим 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але дана обставина не може бути підставою для ухвалення рішення про зміну способу стягнення аліментів, оскільки такі гарантовані обмеження, встановлені законодавством, застосовуються на стадії виконання судового рішення. А механізм застосування такої гарантії полягає в тому, що незалежно від розміру аліментів, які встановлені рішенням суду, їх фактичний розмір не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, для чого ухвалення окремого судового рішення з цього приводу не потребується.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 04 березня 2020 року у справі №682/3112/18, зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів.

Отже, присудження попереднім рішенням до стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1300 грн не впливає на те, що виконавцем буде нараховуватись до сплати сума, що відповідає мінімально визначеному законом розміру 50% прожиткового мінімуму для дитини, встановленому на кожен період, за який стягуються аліменти.

Також позивачка не надала суду інформації про розмір доходів платника аліментів, так і про попередній дохід одержувача аліментів, хоча це є її процесуальним обов`язком.

Разом з тим, суд правомірно зазначив у рішенні, що у відповідності до вимог сімейного законодавства розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Тобто, сам по собі факт наявності інфляції, на що посилається позивачка, не може бути підставою для задоволення заявлених позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів, а є підставою для проведення індексації розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Вищезазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обов`язок позивача доводити обставини, на які вона покликається як на підставу для зміну розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення.

Інші доводи апеляційної скарги та наведені в ній аргументи фактично за своїм змістом є доводами позовної заяви, яким в оскаржуваному рішенні надано належну правову оцінку.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка не надала суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, згідно з якими були би наявні підстави для зміни способу стягнення аліментів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст..268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 жовтня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді