Житомирський апеляційний суд
Справа №293/1491/23 Головуючий у 1-й інст. Збаражський О.М.
Категорія 31 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №293/1491/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 04 квітня 2024 року та на додаткове рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2024 року, ухвалені під головуванням судді Збаражського О.М. в селищі Черняхів Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- визнати договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :08:004:00896, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області 04.11.2019, удаваним з метою приховати договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки;

- визнати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 04.11.2019 фактично укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки;

- визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04.11.2019 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним.

В обґрунтування позову зазначала, що 02.09.2019 між нею та ОСОБА_3 був укладений договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :08:004:0089, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Стерджує, що при укладенні зазначеного договору вона з ОСОБА_3 дійшли усної домовленості про нотаріальне переоформлення зазначеної земельної ділянки на її ім`я, оскільки вказана земельна ділянка перебувала у користуванні її родини з 1996 року, шляхом укладення договору купівлі-продажу. Вказує, що вона передала ОСОБА_3 частину оговорених коштів, а ОСОБА_3 передала їй акт на право власності, свій паспорт та РНОКПП.

Зазначає, що 03.10.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений попередній договір (про укладання в майбутньому договору купівлі-продажу) про зобов`язання ОСОБА_3 передати у власність (у майбутньому продати), а ОСОБА_4 - прийняти у власність (у майбутньому купити) вищевказану земельну ділянку кадастровий номер :08:004:0089 до 31.12.2019, про що буде укладений окремий договір купівлі-продажу - основний договір. Вказує, що 04.11.2019 між ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :08:004:0089, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що вказаний договір дарування земельної ділянки був укладений для приховування договору купівлі-продажу, а сторони вчинили два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікували правових наслідків. Вказує, що спірний договір був укладений з порушенням її прав як орендаря земельної ділянки, оскільки остання позбавила її переважного права купівлі орендованої земельної ділянки. Враховуючи вищевикладене просила задовольнити позов в повному обсязі.

28 травня 2024 року на електронну адресу суду від представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що з показів свідка, яка була допитана в суді першої інстанції слідувало, що ОСОБА_3 мала дійсний намір всіляко не допустити переходу права власності на належну їй земельну ділянку до ОСОБА_1 , з метою чого, після того як ОСОБА_3 дізналась про факт оформлення без її відома договору оренди землі, оформила заповіт на вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_5 , яка в подальшому на підставі довіреності подарувала земельну ділянку відповідачу. В свою чергу, доказів на підтвердження обставин, викладених позивачем в цій частині, матеріали справи не містять (так само як і не містять доказів того, що ОСОБА_3 вказала в розмові з позивачем про те, що « ОСОБА_4 разом з дружиною ОСОБА_2 хочуть земельну ділянку саме купити за більші кошти, аніж пропоную я»), а доказування в цивільному процесі не може ґрунтуватись на припущеннях сторони. Вказує, що позивачем у даній справі не наводиться будь-яких міркувань (не кажучи вже про докази) стосовно того, що мала місце спрямованість сторін на укладення удаваного правочину з метою приховати інший правочин. Так само не наводиться позивачем міркувань та доказів відносно того, чи виникли між сторонами відносини купівлі-продажу (інші наслідки, аніж ті, що передбачені удаваним правочином). Так, позивач не вказує, за яку ціну відповідач «придбала» спірну земельну ділянку, а також не наводить факту отримання ОСОБА_3 коштів за договором купівлі-продажу. Вважає, що посилання у тексті апеляційної скарги на відмову у задоволенні 7 (!) клопотань позивача у суді першої інстанції жодним чином не ставить під сумнів правильність ухваленого рішення. Суди мають право на відмову у задоволенні клопотань, якщо такі є безпідставні та направлені на затягування розгляду справи. Такі відмови свідчать про прагнення до правильного, справедливого та ефективного судового розгляду. Також просить стягнути на користь ОСОБА_2 14 000 грн судових витрат на правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 04 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

04 квітня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Черняхівського районного суду Житомирської області із заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь судові витрати, які складаються із витрат на правничу допомогу у розмірі 42 000 грн.

Додатковим рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2024 року заяву ОСОБА_7 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №293/1491/23 задоволено частково. Ухвалено додаткове рішення у цивільній справі №293/1491/23 про розподіл судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 грн. В задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та додатковим рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, у яких просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення по суті спору про задоволення позову та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про стягнення судових витрат.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувані рішення є незаконними, необґрунтованими та такими, що ухвалені із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про неукладеність договору оренди земельної ділянки, оскільки договір оренди не є нікчемним, його недійсність не встановлена у передбачений законодавством спосіб. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в провадженні Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області перебувало кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, у якому вона мала статус свідка. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у задоволенні семи клопотань про витребування доказів, що містять факти, які мають значення для справи, допиті свідків та долученні до матеріалів справи доказів. Вказує, що вона неодноразово сплачувала орендну плату за укладеним договором оренди, квитанції чого надавалися для огляду в суді першої інстанції. Стверджує, що в оскаржуваному рішенні повністю проігноровані її доводи та заяви щодо ОСОБА_3 про те, що вона мала намір продати земельну ділянку ОСОБА_4 та його дружині ОСОБА_2 . Вказує, що про дійсність намірів щодо продажу земельної ділянки свідчить проведена нормативно - грошова оцінка від 27.09.2019. Враховуючи викладене просить скасувати рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 04 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Щодо стягнення з неї витрат на правову допомогу вказує, що до заяви про ухвалення додаткового рішення не було долучено акту приймання-передачі наданих послуг, ні платіжних документів. Зазначає, що послуги зазначені представником заявника у рахунку детального опису робіт не можуть братись до уваги, оскільки вказані дати не наступили на момент підписання рахунку. Звертає увагу на те, що вона є інвалідом 2 групи, а тому з неї не можуть бути стягнуті судові витрати у розмірі 42 000 грн. Зважаючи на викладене просить скасувати додаткове рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга на додаткове рішення не підлягає задоволенню.

Щодо суті спору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 02.09.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :08:004:0089, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право оренди землі за вказаним договором оренди зареєстроване за ОСОБА_1 02.09.2019, номер запису про право в державному реєстрі прав: 33065127.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.12.2021 вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер :08:004:0089, площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, перебуває у приватній власності ОСОБА_3 та передана в оренду ОСОБА_1 на підставі договору оренди від 02.09.2019.

Із заяви ОСОБА_3 , посвідченої приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецькою С.Л. від 03.10.2019 за №8220, встановлено, що ОСОБА_3 не укладала та не підписувала з ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5684400:08:004:0089.

03.10.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено попередній договір (про укладання в майбутньому договору купівлі-продажу) про зобов`язання ОСОБА_3 передати у власність (у майбутньому продати), а ОСОБА_4 - прийняти у власність (у майбутньому купити) земельну ділянку (кадастровий номер :08:004:0089) площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , до 31.12.2019, про що буде укладений окремий договір купівлі-продажу - основний договір. В попередньому договорі визначена ціна договору - 25 000 грн. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. 03.10.2019 та зареєстрований в реєстрі за №8218.

04.10.2019 ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла земельну ділянку кадастровий номер :08:004:0089, площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 . Вказаний заповіт посвідчений секретарем Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області 04.10.2019 та зареєстрований в реєстрі за №33.

04.11.2019 між ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :08:004:0089, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В.В. та зареєстрований в реєстрі за №2445.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №291860542 від 22.12.2021 за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :08:004:0089, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №68717972 від 21.03.2022 вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа після смерті останньої не заведена.

Відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 13.09.2023, складеного представниками Оліївської сільської ради, встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер :08:004:0089, площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 перебуває в оренді ОСОБА_1 на підставі договору оренди землі від 02.09.2019 та використовується нею для вирощування сільськогосподарських культур та обслуговування тимчасової сільськогосподарської споруди для зберігання сіна.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела чим саме порушуються її права внаслідок укладення спірного договору дарування, оскільки ані попереднього договору, ані основного договору безпосередньо купівлі-продажу, як і будь-якого іншого правочину про відчуження спірної земельної ділянки на користь позивача, суду не надані. Причин, які перешкоджали вчинити такий правочин, позивачем також не наводяться. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності будь-яких інших доказів, покази свідків не можуть бути достатньою підставою для визнання правочину удаваним. Окрім того, суд першої інстанції виходив з того, що переважне право орендаря поширюється саме на укладення договору купівлі-продажу, тоді як спірна земельна ділянка вибула з власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування. Також, матеріали справи не містять доказів належного виконання зобов`язань позивачем за договором оренди землі, в тому числі доказів внесення орендної плати. Суд першої інстанції також виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів не захищає її прав на спірну земельну ділянку та їх не відновлює. Відмовляючи у задоволенні позову до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області суд першої інстанції виходив з того, що Оліївська сільська рада Житомирського району Житомирської області не зобов`язана відповідати за укладеним договором дарування земельної ділянки та ніяким чином не могла порушити, визнавати чи оспорювати законні права чи інтереси позивача щодо спірної земельної ділянки, а тому відмовив у задоволенні позову до неналежного відповідача.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі №6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №742/1913/15-ц (провадження №61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі №303/292/17 (провадження №61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі №524/3188/17 (провадження №61-822св20).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №522/14890/16 (провадження №14-498цс18) зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним».

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пред`являючи позов про визнання договору дарування удаваним з тих підстав, що насправді було укладено договір купівлі-продажу, позивач мала довести, що всі сторони договору мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, зокрема, факт отримання продавцем коштів за відчужуване майно.

Матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_3 коштів за договором дарування від 04.11.2019.

Судом першої інстанції так і колегією суддів апеляційного суду не встановлено, що сторони з учиненням оспорюваного правочину навмисно виразили не ту внутрішню волю, що насправді мала місце.

Тому, посилання позивача на те, що сторони мали на меті укладення договору купівлі-продажу не підтвердилося під час розгляду справи ні в суді першої інстанції ні під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 не доведено, що оспорюваний договір дарування є удаваним, тобто таким, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Встановивши, що позивач не довела належними і допустимими доказами, що при укладенні оспорюваного правочину воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим правочином, наявність мети приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, суд першої інстанції оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспореного правочину удаваним, оскільки спірна земельна ділянка набута відповідачем на підставі договору дарування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у позивача порушеного права внаслідок укладення оспорюваного правочину з огляду на таке.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Отже, обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як: вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо.

Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні.

За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (статті 77-80 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин.

ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваним договором дарування порушено її права або інтереси, і що саме задоволення позову про визнання договору дарування земельної ділянки від 04.11.2019 удаваним призведе до поновлення конкретного порушеного права позивача, за захистом якого вона звернулася до суду.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявляла про свій намір придбати спірну земельну ділянку шляхом заявлення вимоги про переведення на неї прав та обов`язків покупця та підтвердити готовність передати відповідачеві грошові кошти за фактично відчужену земельну ділянку.

За наведених обставин рішення суду в частині відмови в задоволенні позову до відповідача ОСОБА_2 ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінку показанням свідків є необґрунтованими та безпідставними, оскільки істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків (постанова Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», постанова Верховного Суду від 13 листопада 2023 року у справі №569/1857/21).

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Що стосується відмови в задоволенні позовних вимог до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсними, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру ( спадкові справи та видані на їх підстави свідоцтва про право на спадщину ) №68717972 від 21.03.2022 вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа після смерті останньої не заведена.

За правилами ч.1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами (зацікавленими особами) є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

З врахуванням наведених вимог закону та обставин справи належним відповідачем за позовом ОСОБА_1 , крім ОСОБА_2 , є Оліївська сільська рада Житомирського району Житомирської області.

Відтак, суду першої інстанції слід було відмовити в задоволенні позову до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області з тих самих підстав, що і до ОСОБА_2 .

Оскільки суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про відмову в позові, проте помилився щодо підстав, оскаржуване рішення в частині вимог до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції, врахувавши складність справи, тривалість затраченого представником відповідача часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України, вважав достатнім розміром стягнення з позивача на користь відповідача витрат, понесених на правничу допомогу у розмірі 9000 грн.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Судом першої інстанції встановлено, що правничу допомогу при розгляді справи в суді першої інстанції відповідачу надавав адвокат Горлов Є.С.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано: ордер про надання правничої допомоги, договір №114 про надання правничої допомоги від 23.10.2023, рахунок та детальний опис робіт (наданих послуг) до договору №114 про надання правничої допомоги.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша та друга статті 15 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Беручи до уваги викладене, а також враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову, колегія суддів вважає, що керуючись положеннями п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд обґрунтовано виходив з того, що наявні правові підстави для покладення на позивача понесених відповідачем витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_1 звільнена від сплати витрат на правничу допомогу на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю другої групи є помилковими, оскільки сторона, яка звільнена законом від сплати судового збору (особа з інвалідністю II групи), звільняється лише від сплати судового збору та не звільняється від відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 11.05.2022 у справі №215/1875/16-ц.

Апеляційна скарга не містить інших доводів незгоди з висновками, викладеними в додатковому рішенні суду саме щодо наявності правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача понесених останнім витрат на правничу допомогу.

Також апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з додатковим рішенням суду в частині розміру витрат на правничу допомогу, який стягнуто судом.

За наведених обставин, враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, то додаткове рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу заявлену у відзиві на апеляційну скаргу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції надавалася адвокатом Горловим Є.С. на підставі договору №114 про надання правничої допомоги від 23.10.2023.

На підтвердження факту надання професійної правової допомоги в суді апеляційної інстанції надано рахунок та детальний опис робіт (наданих послуг) до договору №11 про надання правничої допомоги від 28.05.2024, з якого вбачається, що професійна правова допомога надана на загальну суму 14 000 грн., зокрема: ознайомлення та аналіз апеляційної скарги 2000 грн/1 год.; написання та подання відзиву на апеляційну скаргу 2000 грн /1 год; представництво інтересів на судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 3000 грн/1,5 год.

Колегія суддів приймає вказані документи в якості доказів на підтвердження виконання адвокатом Горловим Є.С. робіт на підставі договору від 23.10.023, а також на підтвердження вартості наданих адвокатом послуг на загальну суму 14000 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Колегія суддів зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.

Таким чином враховуючи предмет та складність справи, час, необхідний для вчинення дій і надання послуг, зазначених в рахунку та детальному описі робіт (наданих послуг) до договору №11 про надання правничої допомоги від 28.05.2024, а також засад розумності, справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла до висновку про стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 3000,00 грн судових витрат на правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 04 квітня 2024 року задовольнити частково.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 04 квітня 2024 року в частині відмови в задоволенні позову до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2024 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000, 00 грн судових витрат на правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 21 червня 2024 року.

Головуючий

Судді