Ухвала

Іменем України

19 червня 2024 року

м. Київ

справа № 755/15996/23

провадження № 61-8284ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 листопада 2023 року у складі судді Катющенко В. П., та постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2024 року (повний текст складено 27 травня 2024 року) у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І., в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея Івана Михайловича, стягувач: акціонерне товариство «Сенс Банк»,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея І. М. (далі - приватний виконавець Мойсей І. М.). щодо відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 05 жовтня 2023 року та накладення арешту на майно.

Скарга мотивована тим, що:

20 травня 2014 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків у складі третейського судді Ярошовця В. М., у справі № 744/14, ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по кредиту в розмірі 332 965,11 грн;

16 жовтня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва по справі № 755/25532/14-ц винесено ухвалу про видачу виконавчого листа у вказаній справі та передачі його стягувачу;

14 серпня 2015 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н. М. відкрито виконавче провадження на підставі заяви та виконавчого листа від стягувача та накладено арешт на все майно боржника;

26 грудня 2016 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н. М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 7, частини першої статті 47, статті 50 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закону № 606-XIV);

29 травня 2018 року приватним виконавцем Чижиком А. П. розглянуто звернення стягувача про відкриття виконавчого провадження та відмовлено у відкритті виконавчого провадження відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ);

27 жовтня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Київської області Бурко А. М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 27 жовтня 2020 року, поза межами строку пред`явлення виконавчого листа, так як строк для пред`явлення виконавчого документу закінчився 26 грудня 2019 року;

01 вересня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Київської області Бурко А. М. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 27 жовтня 2020 року;

05 жовтня 2023 року приватним виконавцем Мойсеєм І. М. винесено незаконну постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 05 жовтня 2023 року, адже пред`явлення виконавчого листа № 755/25532/14-ц відбулося після закінчення строків на його пред`явлення. Строк пред`явлення вказаного виконавчого документу не переривався та не поновлювався, так як приватний виконавець Чижик А. П. відмовив у відкритті виконавчого провадження відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VІІІ, а не згідно статті 37 вказаного Закону в якій чітко вказано посилання на статтю 12 цього Закону.

ОСОБА_1 просив:

визнати неправомірними дії та рішення приватного виконавця Мойсея І. М. (м. Ірпінь) щодо відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3 від 05 жовтня 2023 року та накладення арешту на все майно ОСОБА_1 ;

скасувати постанову приватного виконавця Мойсея І. М. (м. Ірпінь) про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 05 жовтня 2023 року;

скасувати постанову приватного виконавця Мойсея І. М. (м. Ірпінь) про арешт майна боржника № НОМЕР_1 від 05 жовтня 2023 року;

скасувати постанову приватного виконавця Мойсея І. М. (м. Ірпінь) про арешт коштів боржника № НОМЕР_1 від 05 жовтня 2023 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 листопада 2023 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

частиною п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені;

у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 19 грудня 2019 року по справі № 520/11429/17, колегія суддів визначила, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень;

преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у судовому рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 766/8646/18 (провадження № 61-2838св21);

вирішуючи заявлені скаржником вимоги, у межах розгляду цієї скарги, з урахуванням спірних правовідносин сторін, суд не надає оцінку доводам скарги, щодо яких ухвалені відповідні судові рішення, а факти встановлені судами в межах інших судових проваджень є преюдиційними для розгляду даної скарги та беруться судом до уваги при ухваленні судового рішення у цій справі;

у постанові від 16 листопада 2021 року апеляційний суд, скасовуючи ухвалу Дніпровського районного суду м. Києві від 03 серпня 2021 року у цивільній справі № 755/25532/14-ц дійшов таких висновків: «суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що стягувачем було пред`явлено виконавчий лист № 755/25532/14-ц до виконання після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання, а тому помилково визнав доведеними підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Не можуть бути також враховані доводи боржника про необхідність застосування судами положень статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999, оскільки зазначена стаття не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Зокрема, статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року визначено наслідки завершення виконавчого провадження та зазначено підстави закінчення виконавчого провадження, до яких застосовуються положення цієї статті. Оскільки, серед підстав, наведених у вказаній статті, відсутнє повернення виконавчого документу стягувачеві у зв`язку з тим, що майно боржника не розшукано протягом року, відтак, посилання заявника на необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року є необґрунтованими. Пункт 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом від 02 червня 2016 року. Так, Закон № 1404-VIII набрав чинності 05 жовтня 2016 року, а виконавчий документ перебував на виконанні у виконавця до 26 грудня 2016 року. Тому до спірних правовідносин мають застосування норм Закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, оскільки після набрання чинності цим Законом виконавчі дії уже продовжували здійснюватися відповідно до цього Закону у новій редакції»;

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 квітня 2021 року в справі № 755/16161/20 дійшов таких висновків: «суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що виконавчий документ після його повернення 26 грудня 2016 року та 29 травня 2018 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа Банк» грошових коштів, міг бути пред`явлений стягувачу протягом трьох років, тобто у строк до 26 грудня 2019 року (після повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що майно боржника не розшукано протягом року) та до 29 травня 2021 року (після повернення повторно поданого виконавчого документу у зв`язку з пропуском встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання). Судами правильно враховано, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. Отож, постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого пунктом 2 частини четвертої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII. Доводи заявника про неправомірне незастосування судами попередніх інстанцій положень статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року колегія суддів відхиляє, оскільки зазначена стаття не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Зокрема, статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року визначено наслідки завершення виконавчого провадження та зазначено підстави закінчення виконавчого провадження, до яких застосовуються положення цієї статті. Оскільки, серед підстав, наведених у вказаній статті, відсутнє повернення виконавчого документу стягувачеві у зв`язку з тим, що майно боржника не розшукано протягом року, відтак, посилання заявника на необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року є необґрунтованими. Посилання ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року у справі № 755/10999/20 за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Обухівського міськрайонного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління юстиції щодо зняття арешту з майна боржника, яка набрала законної сили 25 листопада 2020 року, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене судове рішення не є преюдиційним для даної справи та не стосується пред`явлення виконавчого документа до виконання. Доводи касаційної скарги про те, що стягувачем не оскаржено у судовому порядку дії державного виконавця Чижика А. П. про повернення виконавчого листа № 755/25532/14-ц без прийняття до виконання, не заслуговують на увагу, оскільки оскарження дій державного виконавця є правом сторони виконавчого провадження, а не обов`язком»;

пунктом 5 частини третьої статті 11 в редакції Закону № 606-XIV (в редакції, чинній на дату винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) встановлено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

строки пред`явлення виконавчих документів до виконання на момент видачі вказаного виконавчого листа, боржником за яким визначено ОСОБА_1 , встановлювались статтею 22 Закону № 606-XIV;

відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV, у вказаній редакції, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом;

Закон № 606-XIV втратив чинність з 05 жовтня 2016 року в зв`язку із набранням чинності Закону № 1404-VIII, крім статті 4, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності цим Законом (абзац 2 пункту 2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII);

враховуючи приписи статті 22 Закону № 606-XIV на момент звернення стягувачем до органу примусового виконання строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого 30 червня 2016 року, становив один рік, перебіг якого мав би починатися з наступного дня після набрання рішенням суду законної сили;

виконавчий лист № 755/25532/14-ц пред`явлено до виконання, проте постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н. М., керуючись пунктом 7 частиною першою статті 47, статті 50 Закону № 606-XIV, виконавчий лист повернуто стягувачеві з вказівкою, що повторно виконавчий документ може бути пред`явлений для виконання в строк до 26 грудня 2019 року;

частиною четвертою статті 12 Закону № 1404-VIII передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення;

слід зауважити, що виконавчий лист № 755/25532/14-ц було пред`явлено до виконання, проте постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н.М., керуючись пунктом 7 частини першої статті 47, статті. 50 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий лист було повернуто стягувачеві з вказівкою, що повторно виконавчий документ може бути пред`явлений для виконання в строк до 26 грудня 2019 року;

у подальшому, 29 травня 2018 року приватним виконавцем Чижиком А.П. було розглянуто звернення стягувача про відкриття виконавчого провадження та стягувачу було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, саме відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України від 02.06.2016 № 1404-УІІІ «Про виконавче провадження» по причині пропущеного 26 грудня 2017 року встановленого Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ «Про виконавче провадження» річного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. У постанові від 16 листопада 2021 року апеляційний суд, скасовуючи ухвалу Дніпровського районного суду м. Києві від 03 серпня 2021 року у цивільній справі № 755/25532/14-ц вказав, що: «відмова приватного виконавця Чижика А. П. у червні 2018 року у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №755/25532/14-ц з підстав спливу строку його пред`явлення до виконання, суперечить вимогам законодавства, оскільки стягувач пред`являв виконавчий лист до виконання у межах строків пред`явлення його до виконання»

стягувачем, у розрізі спірних правовідносин, не було пропущено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання, який закінчився 26 грудня 2019 року як стверджує скаржник. Останній посилається на те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання закінчився саме 26 грудня 2019 року, що не відповідає фактично встановленим обставин, у розрізі даної скарги, та вимогам Закону України «Про виконавче провадження», відтак вимоги скарги, як первісні, так і похідні задоволенню не підлягають.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 травня 2024 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 листопада 2023 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

суд першої інстанції вірно керувався нормами частини п`ять статті 82 ЦПК України про те, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені;

вирішуючи заявлені скаржником вимоги, у межах розгляду даної скарги, суд першої інстанції також вірно враховував факти, встановлені судами в межах інших судових проваджень, які є преюдиційними для розгляду даної скарги;

у постанові від 16 листопада 2021 року апеляційний суд, скасовуючи ухвалу Дніпровського районного суду міста Києві від 03 серпня 2021 року у цивільній справі № 755/25532/14-ц дійшов висновків про те, що стягувачем не було пред`явлено виконавчий лист №755/25532/14-ц до виконання після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання;

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 755/16161/20 підтвердив вказаний висновок про те, що виконавчий документ після його повернення 26 грудня 2016 року та 29 травня 2018 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа Банк» грошових коштів, міг бути пред`явлений стягувачу протягом трьох років, тобто у строк до 26 грудня 2019 року (після повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що майно боржника не розшукано протягом року) та до 29 травня 2021 року (після повернення повторно поданого виконавчого документу у зв`язку з пропуском встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання);

доводи апеляційної скарги про те, що виконавче провадження розпочато за виконавчим листом, строк пред`явлення до виконання якого закінчився, апеляційним судом відхиляються як такі, що були предметом ретельного розгляду суду першої інстанції;

вперше виконавче провадження № НОМЕР_4 за виконавчим листом №755/25532/14-ц відкрито 14 серпня 2015 року. Виконавчий документ було повернуто стягувачу з підстав, передбачених пунктом 7 частини першої статті 47, статті 50 Закону № 606-XIV. На час повернення виконавчого документа стягувачу набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» у новій редакції, відповідно до якої строки пред`явлення виконавчих документів до виконання врегульовано статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий лист №755/25532/14-ц повернутий стягувачу 26 грудня 2016 року і міг бути повторно пред`явлений до виконання до 26 грудня 2019 року.

ОСОБА_1 вже звертався до суду з вимогою визнати виконавчий лист №755/25532/14-ц таким, що не підлягає виконанню з причин закінчення строку для пред`явлення виконавчого документа на виконання, у задоволенні скарги відмовлено, рішення набрало законної сили;

висновки суду першої інстанції, про те, що у зв`язку з пред`явленням AT «Укрсоцбанк» у травні 2018 року виконавчого документа до виконання, відбулось переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та стягувачем не пропущено строк пред`явлення виконавчого листа № 755/25532/14-ц до виконання є обґрунтованими.

ОСОБА_1 05 червня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2024 року (повний текст складено 27 травня 2024 року), у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги в повному обсязі.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

26 грудня 2016 року виконавчий лист № 755/25532/14-ц повернутий згідно пункту 7 частини першої статті 47, статті 50 Закону № 606-XIV, а строк пред`явлення поновлений на три роки - до 26 грудня 2019 року. 29 травня 2018 року строк не переривався та не поновлювався, оскільки приватним виконавцем Чижиком А. П. відмовлено у відкритті виконавчого провадження відповідно пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VІІІ, а не згідно статті 37 вказаного Закону, в якій чітко зазначено посилання на статтю 12 цього Закону. 26 грудня 2019 року строк на пред`явлення виконавчого листа закінчився, таким чином 05 жовтня 2023 року пред`явлення даного виконавчого документа приватному виконавцю Мойсею І. М. відбулося після закінчення строку на його пред`явлення;

перебіг строку пред`явлення виконавчого документа до виконання може перериватися з додержанням вимог законодавства щодо форми, змісту виконавчого документа, суб`єкта його виконання, а не в разі будь-якого звернення з заявою про примусове виконання виконавчого документа;

01 вересня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Київської області Бурко А. М. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 27 жовтня 2020 року. Вказана постанова стягувачем не оскаржувалося, отже вже припинені зобов`язання по сплаті суми кредиту, оскільки виконавче провадження закінчено;

судами не враховані висновки Верховного Суду викладені у постановах від 11 листопада 2021 року у справі № 2-5827/2010 (строк пред`явлення виконавчого листа встановлений імперативною нормою закону та не може бути змінений рішенням суду) та від 28 січня 2021 року у справі № 922/5723/14 (не будь-яке пред`явлення виконавчого листа перериває та поновлює строк пред`явлення виконавчого листа);

суди попередніх інстанцій посилаються на преюдиційність рішення, в якому встановлено строки пред`явлення виконавчого листа, проте недопустимо посилатися на такі встановлені обставини без врахування імперативної норми закону;

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 16 жовтня 2014 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва заяву ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про видачу виконавчого документа задоволено, видано виконавчий лист на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 травня 2014 року по справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі 332 965,11 грн, а також витрати, пов`язані з розглядом справи в третейському суді в сумі 3 729,65 грн, та 243,60 грн судового збору.

16 жовтня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва по справі № 755/25532/14-ц винесено ухвалу про видачу виконавчого листа у вказаній справі та передачі його стягувачу.

14 серпня 2015 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н. М. відкрито виконавче провадження на підставі заяви та виконавчого листа від стягувача та накладено арешт на майно.

26 грудня 2016 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н. М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 7, частини першої статті 47, статті 50 Закону № 606-ХІV.

29 травня 2018 року приватним виконавцем Чижиком А. П. розглянуто звернення стягувача про відкриття виконавчого провадження та відмовлено у відкритті виконавчого провадження, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VІІІ у зв`язку з пропуском річного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

16 березня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва заяву АТ «Альфа-Банк» про заміну сторони виконавчого провадження у цивільній справі за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , про видачу виконавчого листа на підставі рішення третейського суду задоволено, замінено стягувача - ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником - Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»);

27 жовтня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Бурко А. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 27 жовтня 2020 року з накладенням арешту на все майно боржника;

20 листопада 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва в справі № 755/16161/20, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року та постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року, в задоволені скарги ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Київської області Бурко А. М., стягувач - АТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

У справі № 755/16161/20 встановлено, що:

після повернення виконавчого документа заступником начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н.В. строк пред`явлення до виконання виконавчого листа не сплинув та виконавчий документ №755/25532/14-ц міг бути пред`явлений до виконання до 26 грудня 2019 року (оскільки строк його пред`явлення до виконання не сплинув на час набрання чинності законом №1404-VIII від 02 червня 2016 року бо він перебував на примусовому виконанні), а після повернення приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чижиком А. П. без прийняття до виконання - до 29 травня 2021 року;

27 жовтня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Бурком А. М. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 на підставі виконавчого листа № 755/25532/14-ц, виданого Дніпровським районним судом м. Києва від 03 листопада 2014 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 332 965,11 грн, суми витрат, пов`язаних з розглядом справи в третейському суді в сумі 3 729,65 грн та 243,60 грн судового збору;

постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 27 жовтня 2020 року, винесена з дотриманням вимог статті 26, пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року в справі 755/25532/14-ц заяву ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи АТ «Альфа-Банк» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню задоволено. Виконавчий лист № 755/25532/14-ц, виданий Дніпровським районним судом міста Києва 03 листопада 2014 року на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 травня 2014 року визнано таким, що не підлягає виконанню.

01 вересня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Бурко А. М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 27 жовтня 2020 року на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону № 1404-VІІІ.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року в справі № 755/25532/14-ц апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено, увалу Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року скасовано та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

05 жовтня 2023 року приватним виконавцем Мойсеєм І. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 05 жовтня 2023 року з примусового виконання виконавчого листа № 755/25532/14-ц виданого 03 листопада 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва.

05 жовтня 2023 року приватним виконавцем Мойсеєм І. М. у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 винесено постанови про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Згідно пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Аналіз пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний по суті висновок зроблений і в постановах Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Встановивши, що виконавчий лист №755/25532/14-ц, виданий 03 листопада 2014 року, пред`явлений до виконання, в межах встановлених законом строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2024 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея Івана Михайловича, стягувач акціонерне товариство «Сенс Банк».

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков