Справа №442/3113/24
Провадження №2/442/875/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Коваля Р.Г.,

секретаря судового засідання Чолавін Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна,

встановив:

Позивач звернулась в суд із вказаним вище позовом в якому просить: зняти арешти з рухомого майна, що належить їй - ОСОБА_1 , а саме з автомобіля марка AUDI, модель А6, рік випуску 2011, колір бежевий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на виконанні у Подільському відділі державної виконавчої служби у місті Кропивницькому південного міжрегіонального управління міністерства юстиції перебувало виконавче провадження АСВП №72750926 з примусового виконання постанови №524/3059/23, 3/524/1652/23 від 27 липня 2023 року, виданої Автозаводським районним судом міста Києва про позбавлення ОСОБА_2 права керування транспортними засобами з оплатним вилученням транспортного засобу АUDI А6, державний номерний знак НОМЕР_3 , як предмету, який став знаряддям скоєння адміністративного правопорушення. В рамках вказаного виконавчого провадження було накладено арешт на описаний вище транспортний засіб.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, перебувають у власності, не встановлені судом.

06 лютого 2024 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області було винесено рішення у справі №442/8906/23, яким за нею визнано право власності на автомобіль марки AUDI, модель А6, рік випуску 2011, колір бежевий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 . Рішення суду не оскаржувалось та вступило в законну силу 08 березня 2024 року.

Як вбачається із листа начальника Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 20 березня 2024 року № 27484/30.18-26/15, 29 лютого 2024 року виконавче провадження АСВП №72750926, керуючись п.10 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто без виконання на вимогу суду, який видав виконавчий документ, на підставі Постанови Полтавського апеляційного суду у справі № 524/3059/23.

Нормами ч.1 с. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено, зокрема статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається - згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», визначено вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з - усього майна (коштів) боржника або його частини. У всіх інших випадках, арешт може бути знятий за рішенням суду (частина 5 статті 59 закону України «Про виконавче провадження»).

Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України слід розглядати за правилами цивільного судочинства в позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд справи має відбуватися за правилами іншого виду судочинства. У разі якщо опис і арешт майна проводиться державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звертатися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна - з під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення позову може безпосередньо вплинути на права та інтереси сторін спірних правовідносин.

Постановою судді Полтавського апеляційного суду від 11.01.2024, постанову судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27.06.2023 в частині накладення на ОСОБА_2 стягнення скасовано. Постановлено в цій частині нову постанову, якою накладено на ОСОБА_2 стягнення у виді штрафу в розмірі 40800 грн. в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років, без оплатного вилучення транспортного засобу АUDI А6, державний номерний знак НОМЕР_3 , в іншій частині постанову судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27.06.2023 залишено без змін.

Оскількивона є власником транспортного засобу АUDI А6, державний номерний знак НОМЕР_3 , який знаходиться в м. Дрогобич, Львівської області, порушено її право розпоряджатися належним її рухомим майном, то вона змушена звернутися з даним позовом в суд.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.04.2024 позовну заяву позивача було залишено без руху та надано строк, котрий не може перевищувати п`яти днів з дня отримання названої ухвали, для усунення недоліків, які зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху. Одночасно позивачеві було роз`яснено про наслідки невиконання ним вимог вищевказаної ухвали.

29.04.2004 позивач ОСОБА_1 подала суду заяву про усунення недоліків позовної заяви та долучила квитанцію про сплату судового збору, скрін-шоти з програми АРМ «Торгівля КТЗ», інформацію про виконавчі провадження з ЄРВП, копію поштового конверта відправлення ухвали від 22.04.2024 з треком відстеження.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справ з визначенням часу та місця проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 14.06.2024 закрито підготовче провадження та призначено до розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з майна у відкритому судовому засіданні на 20.06.2024 о 11.45 год. у приміщенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, з повідомленням учасників справи

Позивач ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, судові витрати просить залишити за нею.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи є заява про визнання позову та розгляд справи без його участі.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про час та місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви, тому за таких обставин суд вважає за можливе розглянути заяву у їх відсутність оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для постановлення судом законного та об`єктивного рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, таке право є абсолютним, виражає демократичні засади суспільства, спрямоване на всебічний захист прав людини та громадянина.

Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що постановою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука було визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 40800 грн. в дохід держави без позбавлення права керування транспортними засобами з оплатним вилученням транспортного засобу AUDI А6, державний номерний знак НОМЕР_3 , як предмету, який став знаряддям скоєння адміністративного правопорушення. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 536,80 грн. в дохід держави.

Постановою судді Полтавського апеляційного суду від 11.01.2024, постанову судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27.06.2023 в частині накладення на ОСОБА_2 стягнення скасовано. Постановлено в цій частині нову постанову, якою накладено на ОСОБА_2 стягнення у виді штрафу в розмірі 40800 грн. в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років, без оплатного вилучення транспортного засобу АUDI А6, державний номерний знак НОМЕР_3 , в іншій частині постанову судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27.06.2023 залишено без змін.

Відповідно до листа № 27484/30/18-26/15 від 20.03.2024 виданого за підписом начальника Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вбачається, що у вказаному відділі державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження АСВП №72750926 з примусового виконання постанови №524/3059/23, 3/524/1652/23 від 27 липня 2023 року, виданої Автозаводським районним судом міста Києва про позбавлення ОСОБА_2 права керування транспортними засобами з оплатним вилученням транспортного засобу АUDI А6, державний номерний знак НОМЕР_3 , як предмету, який став знаряддям скоєння адміністративного правопорушення.

29 лютого 2024 року виконавче провадження АСВП №72750926, керуючись п.10 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто без виконання на вимогу суду, який видав виконавчий документ, на підставі Постанови Полтавського апеляційного суду у справі № 524/3059/23.

Одночасно в даному листі зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй а не боржникові, може звернутися до суду про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

06 лютого 2024 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області було винесено рішення у справі №442/8906/23, яким за нею визнано право власності на автомобіль марки AUDI, модель А6, рік випуску 2011, колір бежевий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 . Рішення суду не оскаржувалось та вступило в законну силу 08 березня 2024 року.

Законодавець у частині 1 статті 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Згідно із статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1 та п. 6 ч.2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частинами 1 та 3 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин 4 та 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виходячи з системного тлумачення статей 16, статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Як зазначено вище, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Традиційно сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. Однак така думка піддається критиці, оскільки можливі випадки, коли матеріально-правові відносини між сторонами відсутні, зокрема, коли позивач не має права вимоги або відповідач у даній справі не має відповідного обов`язку перед позивачем (неналежність сторони). Суд зобов`язаний розглядати і цей спір, оскільки чинне цивільне процесуальне законодавство не вимагає з`ясування наявності матеріальних правовідносин між сторонами при пред`явленні позову. Лише під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Спором визнаються будь які непорозуміння між суб`єктами права і достатньою підставою для вступу у процес і набуття правового статусу позивача є суб`єктивна впевненість, що права особи порушені, оспорені чи невизнані. Наявність чи відсутність між сторонами правовідносин ніякою мірою не відбивається на їх правовому становищі. Навіть при очевидній відсутності матеріальних правовідносин між такими суб`єктами слід визнавати позивачем та відповідачем із наділенням усіма процесуальними правами та обов`язками.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивач - це особа, на захист прав та інтересів якої відкрито провадження у справі. З цього випливає, що позовна заява подається для захисту порушених прав, а саме порушення в часі повинно існувати до відкриття провадження у справі.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження № 12-85 гс 19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11- 680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594 св 21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109 св 22).

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (абзац 1 пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»). Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Судом встановлено, що 06 лютого 2024 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області було винесено рішення у справі №442/8906/23, яким за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на автомобіль марки AUDI, модель А6, рік випуску 2011, колір бежевий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 .

Рішення суду не оскаржувалось та вступило в законну силу 08 березня 2024 року.

У Подільському відділі державної виконавчої служби у місті Кропивницькому південного міжрегіонального управління міністерства юстиції перебувало виконавче провадження АСВП №72750926 з примусового виконання постанови №524/3059/23, 3/524/1652/23 від 27 липня 2023 року, виданої Автозаводським районним судом міста Кременчу про позбавлення ОСОБА_2 права керування транспортними засобами з оплатним вилученням транспортного засобу АUDI А6, державний номерний знак НОМЕР_3 , як предмету, який став знаряддям скоєння адміністративного правопорушення.

29 лютого 2024 року виконавче провадження АСВП №72750926, керуючись п.10 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто без виконання на вимогу суду, який видав виконавчий документ, на підставі Постанови Полтавського апеляційного суду у справі № 524/3059/23.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів - із поданих позивачами доказів, не вбачається яке саме їх право порушено.

У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з рухомого майна.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач у поданій заяві висловила свою позицію щодо стягнення судових витрат то суд вважає, що такі витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 5, 10, 12, 13, 81, 89, 95, 141, 209-211, 223,247, 258, 259, 263, 265 , 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Зняти арешти з рухомого майна, що належить ОСОБА_1 , а саме з автомобіля марка AUDI, модель А6, рік випуску 2011, колір бежевий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , (місце проживання, яке вказано в позовній заяві: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Повний текст рішення складено та підписано 29.06.2024.

Суддя Роман КОВАЛЬ