ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8981/24 Справа № 243/5979/21 Суддя у 1-й інстанції - Воронков Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Бортник В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №243/5979/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави України за представництвом Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Воронкова Д.В., -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом (який в подальшому уточнив), обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що Краматорським міським судом Донецької області розглядалась справа № 234/14777/18 за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна за представництвом Прокуратури Донецької області за участі третіх осіб про стягнення моральної шкоди. Зазначає, що він, за погодженням з позивачем, в судовому засіданні 13.11.2018 запропонував укласти мирову угоду, яка полягає в тому, що позивач відмовиться від позовної заяви, а відповідач забезпечить належне досудове розслідування кримінального провадження № 0002670 від 06.12.2014. Представник прокуратури Донецької області в категоричній формі заявив, що запропоновані умови є неприйнятними для прокуратури. Вважає, що правова позиція прокурора суперечить Законам України, зокрема статтям 2, 9 Кримінально процесуального кодексу України та може свідчити про порушення прокурором присяги. 14.11.2018 він звернувся з адвокатським запитом до прокурора Донецької області Бондаренка Є.В. в порядку ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та просив повідомити, чи відповідає правова позиція прокурора, що висловлена в судовому засідання 13.11.2018 по справі №234/14777/18, правовій позиції прокуратури Донецької області в особі її першого керівника, першого заступника та заступників прокуратури Донецької області. Також, просив повідомити обставини, якщо такі є, які обумовлюють небажання керівництва прокуратури Донецької області захистити Рудського А.А. від кримінального правопорушення, забезпечити швидке, повне та неупереджене розслідування кримінального провадження №0002670 від 06.12.2014, щоб кожний хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений. Жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура; виявити, як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. На його запит заступник прокурора Донецької області надав інформацію, що правова позиція прокурора по цивільній справі №234/14777/18 відповідає правовій позиції прокуратури Донецької області, яка полягає в тому, що керівникам місцевих прокуратур Донецької області дозволено не виконувати вимоги ст.308 КПК України, не виконувати вимоги Конституції України. Не надав інформацію щодо обставин, які обумовлюють небажання керівництва прокуратури Донецької області захистити Рудського А.А. від кримінального правопорушення, забезпечити швидке, повне та неупереджене розслідування кримінального провадження, дослідити обставини кримінального провадження.

Спричинена йому, ОСОБА_1 , бездіяльністю відповідача моральна шкода полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він, як фізична особа, зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку з порушенням його прав людини, гарантованих йому Конституцією України та чинними міжнародними договорами, що викликало у нього сильні негативні почуття, які змінюються одне одним: почуття обурення, почуття невпевненості в майбутньому, почуття відчаю та гніву. Спричинену відповідачем йому моральну шкоду він оцінює у розмірі 900 000 грн., яку вважає такою, що спроможна обґрунтувати грошовий еквівалент його душевних, моральних страждань.

Посилаючись на ст.ст. 55, 56 Конституції України, просить суд стягнути з Держави Україна за представництвом Офісу генерального прокурора за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду в сумі 900 000 гривень; визначити порядок виконання прийнятого судового рішення та вжити заходів для забезпечення його виконання; постановити окрему ухвалу про виявлені при вирішенні спору порушення законодавства та недоліки в діяльності прокуратури Донецької області та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України за представництвом Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, оскільки це порушення призвело до неправильного вирішення справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не встановив, чи містила в листі від 20.11.2018 року №05/2-5-18 відповідь прокуратури Донецької області висловлювання, що відповідають вимогам статей 2, 9 частина 2, 28, 91-94, 276 Кримінального процесуального кодексу України, чи зміст листа суперечить вимогам зазначених норм права. Звертає увагу, що ця обставина позбавила суд першої інстанції встановити правомірність або неправомірність дій відповідача, факт порушення права позивача отримати обґрунтовану відповідь на його звернення, встановити вину відповідача чи відсутність вини в формі умислу чи необережності.

Суд першої інстанції не встановив, чи відчував позивач моральні страждання під час переживання гніву, обурення, ображення від отримання письмової відповіді заступника прокурора Донецької області. Зазначає, що ця обставина позбавила суд першої інстанції встановити факт спричинення моральної шкоди.

Крім того, суд першої інстанції не встановив черговість подій, що передувало одне одному: отримання позивачем листа від 20.11.2018 року №05/2-5-18 чи переживання позивачем гніву, обурення, ображення. Дана обставина позбавила суд першої інстанції встановити наявність чи відсутність причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та фактом спричинення моральної шкоди.

Також зазначає, що судом першої інстанції не застосовано спеціальну норму матеріального права статтю 20 Закону України «Про прокуратуру», а також статті 1, 10, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд не надав можливості позивачу отримати відповіді на поставлені запитання за для перешкоджання позивачу надати суду докази, довести підстави позову.

Від представника Офісу Генерального прокурора на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Акцентує увагу суду, що ОСОБА_1 у апеляційній скарзі не зазначає жодних обґрунтованих доводів, які б свідчили про неправомірність рішення суду першої інстанції.

Як в уточненій позовній заяві так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 в цій справі не зазначено, якою дією та/або бездіяльністю Офіс Генерального прокурора чи його посадові особи завдали останньому моральної шкоди. Офіс Генерального прокурора не здійснював і не здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0002670 від 06.12.2014, не був учасником справи №234/14777/18, не здійснював розгляд звернення від 14.11.2018 № 01/Д-021, а отже не наділений повноваженнями представляти Державу Україна у спірних правовідносинах. Крім того, право на відшкодування виникає у разі завдання особі шкоди та при наявності підстав для її відшкодування.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вважає, що оскільки заступник прокурора Донецької області не виконав під час здійснення своїх службових повноважень норми права то не були захищені його права. Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що рішення про визнання протиправною, незаконною бездіяльності заступника прокурора Донецької області при надані відповіді від 20.11.2018 за № 05/2-5-18 не приймалося.

Отже, протиправність та бездіяльність заступника прокурора Донецької області при надані відповіді від 20.11.2018 за № 05/2-5-18 не доведена та не встановлена. Тому сам факт надання відповіді заступником прокуратури Донецької області від 20.11.2018 № 05/2-5-18 не свідчить про завдання ОСОБА_1 шкоди та про наявність підстав для її відшкодування.

Таким чином, враховуючи, що жодної з перелічених незаконних дій щодо ОСОБА_1 вчинено не було, як вбачається з його позовної заяви та апеляційної скарги, стаття 1176 ЦК України не підлягає застосуванню до виниклих спірних правовідносин.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 не надав належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, не довів та не підтвердив негативні явища, які сталися, на його думку, внаслідок незаконної, за його доводами, бездіяльності заступника прокурора Донецької області, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою, підстави для відшкодування на користь ОСОБА_1 моральної шкоди відсутні, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01.07.2024 року без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2018 ОСОБА_1 було здійснено запит №1362 до прокурора Донецької області, з якого вбачається, що Краматорським міським судом Донецької області розглядалась справа №234/14777/18 за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна за представництвом прокуратури Донецької області, за участі третіх осіб, про стягнення моральної шкоди. В судовому засіданні 13.11.2018 ОСОБА_1 , як представник позивача, запропонував укласти мирову угоду, яка полягає в тому, що позивач відмовиться від позовної заяви, а відповідач забезпечить належне досудове розслідування кримінального провадження №0002670 від 06.12.2014. Представник прокуратури Донецької області прокурор Сущенко В.А. зазначив, що запропоновані умови є неприйнятними для прокуратури.

ОСОБА_1 просив надати інформацію щодо відповідності позиції прокурора Сущенка В.А. позиції прокуратури Донецької області з приводу укладення мирової угоди у цивільній справі №234/14777/18, а також щодо забезпечення належного розслідування кримінального провадження №0002670 від 06.12.2014.

20.11.2018 листом прокуратури Донецької області №05/2-5-18 було надано відповідь, що позицію прокуратури Донецької області викладено у відзиві у справі №234/14777/18, відповідно до якого прокуратура не визнає позовні вимоги ОСОБА_2 та просить відмовити у їх задоволенні. Оскільки прокуратура не визнає позовні вимоги ОСОБА_2 підстави для укладення мирової угоди відсутні. Забезпечення належного розслідування кримінального провадження № 0002670 від 06.12.2014 не залежить від укладення мирової угоди у справі №234/14777/18. Постановою слідчого Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області від 09.11.2018 зазначене кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Законність зазначеної постанови вивчається прокурорами Краматорської міської прокуратури, які здійснюють процесуальне керівництво у кримінальному провадженні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої виходив з того, що сам факт незгоди з викладеним у відповіді, не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст.ст.1166, 1167, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу національної поліції, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається із частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається із частини 1 статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частиною 2 статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167 1176 ЦК України.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Згідно з пунктом 1 частини першої та частини другої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У частинах четвертій та п`ятій статті 4 указаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Вказане було виснуване в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2023 року у справі № 766/5551/17, провадження № 61-21196 св 21.

Враховуючи викладені вище, встановлені обставини справи, висновки Верховного Суду, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що сам факт незгоди з викладеним у відповіді прокуратури Донецької області не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст.ст.1166, 1167, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу національної поліції, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача.

Належних та допустимих доказів того, що діями відповідача позивачу завдана моральна шкода, наявна вина у діях (бездіяльності) відповідача, позивачем суду не надано, тобто підстав позову не доведено, тому задоволенню вимоги позивача на підставі ст.1176 ЦК України не підлягають.

Доводи апеляційної скарги позивача колегія суддів не приймає, оскільки такі доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для відмови у задоволенні позову, зводяться до викладення обставин справи та переоцінки висновків суду через незгоду з ухваленим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, дав правильну правову оцінку і обґрунтовано, у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 09 грудня 2024 року

Головуючий суддя О.В. Агєєв