ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/31/24 Справа № 208/1086/20 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Лопатіної М.Ю.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача державний нотаріус Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Новікової Лариси Володимирівни про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0600 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :02:02:0042.

Позивач зазначає, що на час звернення до суду проживав у вказаному житловому будинку разом із дружиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Від шлюбу подружжя мали сина ОСОБА_4 , який помер у 2015 році, інших дітей подружжя не має, вони є особами похилого віку, проживають вдвох, ведуть замкнутий спосіб життя, та за станом здоров`я і віком, потребують сторонньої допомоги та догляду.

За таких життєвих обставин, ним було прийнято рішення про укладення договору довічного утримання, який би дозволив йому та його дружині отримати допомогу від відповідача.

Обговорив це питання із відповідачем, досягнув всіх істотних умов які влаштували його, надав згоду на укладення договору довічного утримання із відповідачем.

13 листопада 2019 року за погодженням із відповідачем, останньою було забезпечено транспорт із водієм для нього, з яким прибули до Першої державної нотаріальної контори для укладання попередньо обговореного договору. Але під час перебування у нотаріальній конторі, він не будучи особою яка вільно володіє державною мовою, з врахуванням віку та стану здоров`я, довіряючи відповідачу, підписав договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :02:02:0042, за якими право власності на зазначені будинок та земельну ділянки перейшли до відповідача.

Разом з цим, зазначає, що підписав оспорювані договори не читаючи їх та не з`ясовуючи їх зміст, оскільки був впевнений, що підписує саме договір довічного утримання, будь-яких роз`яснень з боку нотаріуса, що це договір купівлі-продажу не було і саме відповідач запевнила, що він підписав ті договори, які раніше вони узгодили з ним.

Крім того, грошові кошти, які відображені у договору, ні щодо будинку, ні щодо земельної ділянки, відповідач не сплачувала.

В подальшому, відповідач не виконала свої зобов`язання, не здійснювала догляду за ним, та допомоги по господарству не надавала. В будинку відповідач не проживала, не несла витрати з його утримання, а фактично він із дружиною продовжили проживати у будинку самостійно, несли самі витрати з його утримання, та будинок відповідачеві не передавали.

У лютому 2020 році при спілкуванні із відповідачем було отримано підтвердження укладення із відповідачем договорів купівлі-продажу, як будинку так і земельної ділянки, тому відповідач не оспорюючи факту не сплати грошових коштів за договорами купівлі-продажу, зазначила, що фактично буде виконувати обов`язки щодо догляду за ним та його дружиною, без виселення. На підтвердження викладеного, відповідач у присутності трьох свідків написала розписку від 05 лютого 2020 року у якій, зокрема, підтвердила факт того, що вона зобов`язалась доглядати позивача та його дружину, за що вони продали будинок без сплати коштів.

Крім того, 10 лютого 2020 року відповідач написала ще одну письмову розписку, відповідно до якої вона зобов`язується доглянути і поховати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та за її догляд вони продали їй будинок, за який жодних коштів вона не надавала.

Саме з зазначених обставин він зрозумів, що допустив істотну помилку щодо вчиненного ним правочину, оскільки не мав наміру здійснити відчуження власного будинку, який є його єдиним житлом.

А тому стверджуючи, що дані оспорювані договори укладені з підстав помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу замість спадкового договору, так як він не мав вільного і свідомого волевиявлення під час укладення спірних правочинів, саме на передачу у власність відповідача свого єдиного будинку та земельної ділянки на якій він розташований, та єдиного житла його дружини.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, під номером дванадцять (12), розташованого за адресою АДРЕСА_1 , укладений тринадцятого листопада дві тисячі дев`ятнадцятого року між ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає та зареєстрований АДРЕСА_2 , як продавцем, та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка проживає та зареєстрована АДРЕСА_3 , як покупцем, посвідчений державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Новіковою Л.В. 13 листопада 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-2252, реєстровий номер об`єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 04, номер запису про право власності 34121224 від 13 листопада 2019 року, в частині п. 3.1.1. договору, - зобов`язання зняти себе з реєстраційного обліку та звільнити житловий будинок від речей домашньої обстановки і вжитку - недійсним.

В іншій частині позов залишено без задоволення.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу житлового будинку, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними оспорюваним договором й у договорі зазначено про те, що сторони, діють добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомленні нотаріусом з приписами цивільного законодавства, уклали оспорювані договори купівлі-продажу.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив задовольнити апеляційну скаргу та змінити рішення суду, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не вірно застосовані до спірних правовідносин положення статей 203, 229-233, 655 ЦК України, оскільки дані оспорювані договори укладені з підстав помилки - неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу замість спадкового договору, так як він не мав вільного і свідомого волевиявлення під час укладення спірних правочинів саме на передачу у власність відповідачу ОСОБА_2 свого єдиного будинку та земельної ділянки на якій він розташований, та єдиного житла його дружини, а тому суд першої інстанції приймаючи рішення у справі дійшов до помилкового висновку.

У відзиві на апеляційна скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 13 квітня 2001 року виконавчим комітетом Заводської районної ради у м. Дніпродзержинську, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Разом з тим, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,0600 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :02:022:0042.

20 лютого 2019 року між ОСОБА_1 , як відчужувачем, з однієї сторони, та ОСОБА_2 , як набувачем майна, було укладено нотаріально посвідчені спадкові договори, предметом яких були земельна ділянка площею 0,0600 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :02:022:0042, та житловий будинок АДРЕСА_1 , які були посвідчені державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Новіковою Л.В. від 20 лютого 2019 року, та зареєстровані у реєстрі за №№ 1-339, 1-341.

В подальшому зазначені спадкові договори, між сторонами за добровільною згодою на підставі договору про розірвання спадкового договору, посвідченого 10 квітня 2019 року скасовані, зареєстровані за № 1-684, 1-685.

13 листопада 2019 року ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, під номером дванадцять (12), розташованого за адресою АДРЕСА_4 та посвідченого державним нотаріусом Першої кам`янської нотаріальної контори Дніпропетровської області Новіковою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-2252.

Відповідно до умов договору, зокрема п. 1.1., продавець зобов`язуєть передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму.

Пунктом 1.3. договору передбачено, що згаданий житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0600 га. Кадастровий номер земельної ділянки :02:022;0042. Разом з цим договором одночасно посвідчується договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої під житловим будинком, що відчужується.

За умовами договору, зокрема пунктом 1.5. договору передбачено, що підпис про згоду дружини продавця на відчуження житлового будинку засвідчено державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори 13 листопада 2019 року, за реєстровим № 1-2250.

Підпис про згоду чоловіка покупця на придбання житлового будинку засвідчено державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області 13 листопада 2019 року за реєстровим номером № 1-2251.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що продаж цей вчинено за сто чотирнадцять тисяч триста п`ятдесят сім гривень 00 копійок, які покупець сплатила, а продавець отримав до підписання цього договору. Фінансових або будь-яких інших претензій з приводу проведення розрахунку сторони одна до одної не мають. Підписання цього договору свідчить про проведення повного розрахунку між Сторонами та відсутність у продавця фінансових претензій до покупця стосовно повноти та своєчасності розрахунку за продажу квартири.

Сторонам роз`яснено що домовленість про ціну квартири є суттєвою умовою цього Договору і за приховування сторонами дійсної її вартості нотаріус не несе відповідальності при настанні негативних наслідків.

Пунктом 2.2. договору визначена експертна вартість 114357 грн.00 копійок, згідно зі звітом про оцінку майна, виданим 04 листопада 2019 року ТОВ «Сервіспромексперт».

За умовами договору, а саме пункту 3.1.1., обов`язок продавця - передати житловий будинок покупцю в повне розпорядження у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлового будинку й умовам цього договору та придатному для використання за цільовим призначенням. Продавець зобов`язується зняти себе з реєстраційного обліку та звільнити житловий будинок від речей домашньої обстановки і вжитку.

За змістом пункту 4.1. договору, сторони, у присутності нотаріуса стверджують, що «… цей договір відповідає нашим дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, у нас відсутні обставини, які примусили нас вчинити цей договір на невигідних стосовно нас умовах, нам зрозумілі суть і значення договору, що укладається, цей правочин не є зловмисною угодою, здійснюється сторонами за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, фізичного чи психічного тиску, спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у договорі, ніяких претензій один до одного не маємо, зміст ст. 132 Земельного кодексу України, зміст ст.ст. 229, 230, 233, 234, 235, 655, 657, 659Ю 660 Цивільного кодексу України, ст. 65 Сімейного кодексу України роз`яснено…».

Договором, зокрема пунктами 4.5, 4.6, передбачено, що цей договір підписується сторонами добровільно, при здоровому розумінні та ясній пам`яті. Цей договір складено в двох примірниках, один із яких призначається для зберігання у Першій кам`янській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області, а інший видається покупцю. Графи «продавець», «покупець» містять рукописний текст із зазначенням прізвища, ім`я та по-батькові сторін договору, особисті підписи.

13 листопада 2019 року державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори проведена реєстрація права власності за ОСОБА_2 , на житловий будинок - реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, під номером (12), розташованого за адресою АДРЕСА_4 який був посвідчений державним нотаріусом Першої кам`янської нотаріальної контори Дніпропетровської області Новіковою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-2252, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за номером запису про право власності 34121224.

13 листопада 2019 року ОСОБА_1 як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600 га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки :02:022;0042. Договір посвідчений державним нотаріусом Першої кам`янської нотаріальної контори Дніпропетровської області Новіковою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-2253.

Пунктом 1.4. договору передбачено, що підпис про згоду дружини продавця на відчуження житлового будинку засвідчено державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори 13 листопада 2019 року, за реєстровим № 1-2250.

Підпис про згоду чоловіка покупця на придбання житлового будинку засвідчено державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області 13 листопада 2019 року за реєстровим номером № 1-2251.

За умовами договору, продаж майна вчинено за чотирнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дві гривні 00 копійок (14952,00 грн.), які покупець сплатила, а продавець отримав до підписання цього договору. Підписання продавцем цього договору підтверджує той факт, що покупець не має матеріальних зобов`язань та обов`язків перед продавцем.

За змістом пункту 4.1. договору, сторони, у присутності нотаріуса стверджують, що «… цей договір відповідає нашим дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, у нас відсутні обставини, які примусили нас вчинити цей договір на невигідних стосовно нас умовах, нам зрозумілі суть і значення договору, що укладається, цей правочин не є зловмисною угодою, здійснюється сторонами за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, фізичного чи психічного тиску, спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у договорі, ніяких претензій один до одного не маємо, зміст ст. 132 Земельного кодексу України, зміст ст.ст. 229, 230, 233, 234, 235, 655, 657, 659, 660 Цивільного кодексу України, ст. 65 Сімейного кодексу України роз`яснено…».

Договором, зокрема пунктами 4.6, 4.7 передбачено, що цей договір підписується сторонами добровільно, при здоровому розумінні та ясній пам`яті. Договір складено в двох примірниках, один із яких призначається для зберігання у Першій кам`янській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області, а інший видається покупцю. Графи «продавець», «покупець» містять рукописний текст із зазначенням прізвища, ім`я та по-батькові сторін договору, особисті підписи.

13 листопада 2019 року державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори проведена реєстрація права власності за ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:022;0042, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04, на підставі договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Першої кам`янської нотаріальної контори Дніпропетровської області Новіковою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-2253, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за номером запису про право власності 34121736.

Після укладання та посвідчення 13 листопада 2019 року оскаржуваних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, ОСОБА_1 разом із дружиною ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою будинок АДРЕСА_1 не зняті із зазначеного домоволодіння, а ОСОБА_2 до придбаного будинку не переїхала, з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_3 не знімалася.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).

Згідно із ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

На підставі вище зазначеного, суд враховує, що саме стороною позивача обрано спосіб захисту своїх прав, як звернення із позовом щодо визнання договорів купівлі-продажу недійсними, з підстав визначених ст. 229 ЦК України, як помилки щодо обставин, які мають істотне значення, при укладанні оспорюваних правочинів.

Так, згідно до п. 1 ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом положень ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У розумінні положень статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок покупця вчинити на користь продавця дію майнового характеру, а продавця передати продавцю майно у власність покупця.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 335/8252/14-ц (провадження № 61-6516св18) та від 06 березня 2019 року у справі № 2-761/06 (провадження № 61-12912св18).

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, судом першої інстанції встановлено, що як доказ наявності помилки позивача при укладенні договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, є покази самого позивача, в той же час, позиція позивача не визнана відповідачем, та згідно відзиву заявлено про обізнаність позивача про його умови та наслідки, як укладеного після досягнення всіх істотних умов між сторонами, що також підтверджено було позивачем у присутності нотаріуса який посвідчував ці договори, попередньо отримав від дружини позивача також нотаріально посвідчену згоду саме на укладання договору купівлі-продажу, а не договору довічного утримання.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Окрім того, судом встановлено, що дружина позивача ОСОБА_3 є тіткою ОСОБА_2 , яка до укладання договору з позивачем, підтримувала стосунки з позивачем та його дружиною, доглядала за ними, інші родичі позивачем та його дружиною не піклуються, що попередньо сторони укладали у лютому 2019 року спадкові договори, предметами яких був той самий будинок і та саме земельна ділянка, і що саме з ініціативи позивача та його дружини відбулося поновлення догляду ОСОБА_2 позивача і його дружини, та як наслідок укладення вже ні спадкового договору, а договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, а тому суд дійшов до висновку про необґрунтованість позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених між сторонами, оскільки, укладаючи оспорювані договори, позивач був дієздатною особою та усвідомлював наслідки вчинення таких дій, та його волевиявлення було направлено на настання реальних наслідків щодо нього та його дружини, яка також будучи дієздатною надала свою згоду на посвідчення саме договорів купівлі-продажу.

Зазначена обізнаність позивача підтверджена в тому числі і діями самого позивача при отриманні з ініціативи саме ОСОБА_1 від відповідача розписок після укладання 13 листопада 2019 року оспорюваних договорів.

Крім того, позивачем не доведено, що така помилка мала місце саме на час укладання оспорюваних договорів, натомість за змістом позову та під час судового розгляду, оцінку укладеному договору позивач вже надав у лютому 2020 році, і послався на неналежне спілкування ОСОБА_2 з ним та його дружиною, та не виконання своїх обов`язків по догляду за ними, та бажання укласти інший договір з іншими особами щодо догляду за ним та його дружиною.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу житлового будинку, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними оспорюваним договором. При цьому суд бере до уваги, що у договорі зазначено про те, що сторони, діють добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомленні нотаріусом з приписами цивільного законодавства, уклали оспорювані договори купівлі-продажу.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що підписуючи оспорювані договори він вважав, що підписує саме договір довічного утримання, будь яких роз`яснень з боку нотаріуса не було і саме відповідач запевнила, що він підписав ті договори, які раніше вони узгодили з ним, є безпідставними, оскільки за змістом договорів відображається обізнаність обох сторін про зміст оспорюваних договорів на час їх підписання, добровільність і вільність сторін направлених на їх укладання, як таких що відповідають їх дійсним намірам та волевиявленню.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що укладаючи спірні договори помилявся щодо правової природи правочину, оскільки є людиною похилого віку, а тому вказані обставини свідчать про наявність помилки та відсутність наміру позбавити себе права власності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не доведено наявність помилки в своїх діях, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не може бути підставою для визнання правочину недійсним у розумінні положень ст.229 ЦК України.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що він не має у власності іншого нерухомого майна, є безпідставними, оскільки судом встановлено відсутність частини складових, які в сукупності свідчать про наявність помилки при укладенні ним спірного правочину.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із статею 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.Ю. Лопатіна