ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року

м. Харків

справа № 638/9963/18

провадження № 22-ц/818/24/24

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Харківська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2022 року ухвалене у складі судді Семіряд І.В.,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року до Дзержинського районного суду міста Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Харкові помер його двоюрідний брат ОСОБА_3 . Після смерті брата відкрилась спадщина, спадковим майном є квартира АДРЕСА_1 . Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 тому звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте нотаріус не видала свідоцтво про прийнятті спадщини та запропонувала звернутись до суду щодо питання про визнання права власності, оскільки у позивача відсутні докази родинних відносин із спадкоавцем. Мати померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та батько ОСОБА_1 - ОСОБА_6 є рідними братом та сестрою. ОСОБА_5 після укладення шлюбу з ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3 , потім розірвала шлюб з ОСОБА_8 та залишила прізвище ОСОБА_3 . ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкодавець ОСОБА_3 , не перебував у шлюбі, не мав дітей та рідних братів, сестер. Спадкове майно було приватизоване та належало ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_10 . ОСОБА_3 успадкував 1/2 частину квартири та став одноособовим власником квартири. ОСОБА_1 є спадкоємцем за правом представлення, оскільки на час відкриття спадщини після племінника його дядько - ОСОБА_6 ( батько позивача) помер. У зв`язку з чим позивач просив встановити факт родинних відносин, що ОСОБА_3 є його двоюрідним братом та визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 право власності на спадкове майно.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.09.2022 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що що ОСОБА_1 не довів в судовому засіданні факт родинних відносин з ОСОБА_3 . Посилання позивача, що факт споріднення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 можуть підтвердити свідки, не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки покази свідків є належними та допустимими доказами у даній категорії справ лише щодо взаємовідносин осіб, а не щодо факту споріднення.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що до позовної заяви ОСОБА_1 додав копію відповіді Будинку цивільних обрядів Брестського міського виконавчого комітету Республіки Білорусь № 08-72/119 від 17.02.2018 щодо актового запису про народження ОСОБА_3 . Зі змісту зазначеного документу випливає, що запитуваний актовий запис дійсно наявний, однак порядок надання його копії передбачається за відповідним рішенням суду згідно законодавства. Таким чином, у позивача була відсутня можливість самостійно надати докази, які мають істотне значення для вирішення справи, тому представником позивача було заявлено відповідне клопотання. За результатом розгляду клопотання 21 серпня 2019 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова надано судове доручення, згідно з яким компетентному суду Республіки Білорусь доручено витребувати від Будинку цивільних обрядів м. Брест Республіки Білорусь належним чином посвідчену копію актового запису про народження № 1659, що був виконаний 09.09.1947 і бюро ЗАГСа в м. Брест стосовно ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та актовий запис про шлюб, укладений 22.04.1946 ОСОБА_12 та ОСОБА_8 . Апелянт зазначив, що суд першої інстанції визнав істотність значення для вирішення справи зазначених доказів та надав доручення про їх витребування, а потім відмовив у задоволенні позову через ненадання цих доказів позивачем. Скаржник зазначив, що на підтвердження обставин, які мають значення для справи, 4 грудня 2018 року представником позивача ОСОБА_2 було подано заяву про виклик в судове засідання для допиту в якості свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Зазначена заява була подана відповідно до вимог ч.3 ст.91 ЦПК України до підготовчого судового засідання, а вказані свідки мали підтвердити факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Однак, в порушення норм процесуального права суд першої інстанції заяву взагалі не розглянув та проігнорував, хоча покази свідків могли підтвердити факт родинних відносин. Суд першої інстанції не надав ґрунтовну оцінку як і всіх доказів в цілому, так і кожного доказу окремо, не мотивував відхилення або врахування кожного з наданих позивачем доказів і обмежився лише констатацією невиконання ухвали суду про доручення та наслідків такого невиконання.

14.12.2023 до Харківського апеляційного суду від Харківської міської ради надійшли пояснення на апеляційну скаргу в яких Харківська міська рада просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після його смерті відкрилась спадщина.

ОСОБА_1 звернувся до Десятої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва за законом про право на спадщину після померлого ОСОБА_3

08.05.2018 завідувачем Десятої Харківської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва. Відмова мотивована тим, що у ОСОБА_1 не простежується родинний зв`язок з померлим, рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту родинних відносин.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15,16 ЦК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі).

Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261, 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Частина перша статті 1268 ЦК України кореспондує, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі №752/12045/17.

В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.

Згідно ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд встановив цей факт.

На підтвердження факту родинних відносин можуть додаватися такі документи та докази: 1) докази, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); 2) довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; 3) пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником.

Родинні відносини (споріднення) (у теорії права) - кровний зв`язок між людьми, з наявністю якого закон пов`язує виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків. Правове значення має як пряме споріднення так і не пряме (бокове), коли родинні зв`язки виникають за наявності спільного пращура (родоначальника). Виходячи з вимог діючого ЦК України поняттями "родичі", "родинні стосунки" охоплюється коло осіб, які пов`язані між собою певним ступенем споріднення. Такими особами можуть бути близькі родичі за походженням, зокрема, батьки, діти, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, брат та сестра (повнорідні і неповнорідні), двоюрідні брати та сестри, тітка, дядько, племінниця, племінник. Усиновлений та усиновлювач прирівнюються до родичів за походженням.

Законодавство України не встановлює вичерпного переліку документів, які підтверджують родинні стосунки, а тому вони визначаються в кожному випадку окремо, в залежності від ступеня їх споріднення. Проте, таких доказів позивачем суду не надано.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі №632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Аналіз положень глави 86 ЦК України дозволяє стверджувати, що для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); квазіродинних відносин (усиновлення спадкоємця чи спадкодавця); сімейних відносин (шлюб зі спадкодавцем; проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини); відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини) (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року в справі №643/14592/18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Із матеріалів справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після його смерті відкрилась спадщина.

ОСОБА_1 звернувся до Десятої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва за законом про право на спадщину після померлого ОСОБА_3 .

08.05.2018 завідувачем Десятої Харківської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва. Відмова мотивована тим, що у ОСОБА_16 не простежується родинний зв`язок з померлим, рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту родинних відносин.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 травня 2023 року клопотання представника ОСОБА_17 , який діє в інтересах ОСОБА_1 про про направлення судового доручення задоволено.

Доручено компетентному суду Республіки Білорусь витребувати з Будинку цивільних обрядів м. Брест Республіки Білорусь належним чином посвідчену копію актового запису про народження №1659, виконаного 09.09.1947 в бюро загса в м. Брест стосовно ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та актового запису про шлюб укладений 22.04.1946 ОСОБА_12 та ОСОБА_8 . Оплату за послуги перекладача покладено на позивача - ОСОБА_1 .

Судове доручення направлено до Головного територіального управління юстиції в Харківській області для подальшої взаємодії з іноземними компетентними органами.

Проте як вбачається з відповіді Східного міжрегіонального управління міністерства Юстиції вбачається, що направлення судового доручення Міністреству юстиції України, з метою направлення до Міністерства закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами не є можливим.

Частиною шостою ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша ст.80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що ОСОБА_1 не довів в судовому засіданні факт родинних відносин з ОСОБА_3 , а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

За встановлених фактичних обставин колегія суддів позбавлена можливості задовольнити позов.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не повно дослідив та встановив обставини даної справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 червня 2024 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук