Справа № 369/7473/24
Провадження №4-с/369/84/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2024 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.,

за участі секретаря судових засідань Соловюк В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області у виконавчому провадженні № 71760870, у межах якого здійснюється стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування своєї скарги ОСОБА_1 зазначив, що 20.02.2024 р. змінив місце проживання, зареєструвавшись за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі чого 06.03.2024 р. звернувся до Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області з заявою про передання виконавчого провадження до органу ДВС за новим місцем проживання боржника. Проте станом на день звернення зі скаргою до суду його заява не була розглянута, що порушує розумні строки. Тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.

Просив суд:

визнати протиправною бездіяльність уповноважених осіб Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області, яка полягає у нерозгляді заяви представника боржника від 06.03.2024 р. про передання виконавчого провадження № 71760870 за новим місцем проживання боржника;

зобов`язати уповноважених осіб Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області протягом 10 днів розглянути заяву представника боржника ОСОБА_1 адвоката Чистякової Т.О. від 06.03.2024 р. про передання виконавчого провадження № 71760870 за новим місцем проживання боржника з урахуванням висновків, що містяться в даній ухвалі.

При розгляді скарги представник ОСОБА_1 доводи скарги підтримала, просила задоволити.

Стягувач до суду не з`явилася, правом на дачу пояснень не скористалася.

Представник державної виконавчої служби в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності заінтересованої особи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

При розгляді скарги судом встановлено, що 03.05.2023 р. Києво-Святошинським судом Київської області було видано наказ у справі № 369/10510/22 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітніх дітей.

Виконання зазначеного судового рішення здійснює Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області (виконавче провадження № 71760870).

20.02.2024 р. боржник ОСОБА_1 змінив місце проживання, зареєструвавшись за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про місце реєстрації фізичної особи.

06.03.2024 р. представник ОСОБА_1 адвокат Чистякова Т.В. звернулася до органу державної виконавчої служби з заявою про передання виконавчого провадження до органу ДВС за місцем проживання боржника. Станом на день звернення зі скаргою до суду дана заява не було розглянуто. На момент розгляду скарги по суті (тобто, через три місяці) суду також не було надано доказів щодо розгляду даної заяви.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч. 1 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

При розгляді скарги суд бере до уваги, що оскільки Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено строків розгляду таких заяв, слід керуватися загальним положеннями, зокрема, передбаченої п. 7 ч. 1 ст. 1 засади розумності строків виконавчого провадження. Суд приходить до висновку, що зволікання із розглядом даної заяви боржника по суті є надмірними та таким, що заподіюють шкоду інтересам усіх учасників виконавчого провадження, оскільки має місце невизначеність у тому, який орган ДВС повинен здійснювати виконання вищезазначеного судового рішення. Суд також наголошує, що ідеться про стягнення аліментів на користь малолітніх дітей, тобто про справу з підвищеною соціальною значущостю.

Крім того, суд бере до уваги правову позицію, що висловлена у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 203/798/20, ураховуючи наведене та беручи до уваги принцип розумної обачності, який безумовно має застосовуватися у виконавчому провадженні, Верховний Суд вважає, що на порушення основних засад здійснення виконавчого провадження та на порушення своїх імперативних обов`язків, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 18, статті 32 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з яким виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання, державний виконавець, приймаючи до розгляду заяву, подану нібито позивачем про повернення залишку коштів від реалізації на торгах майна, і заяву-анкету до банку про надання банківських послуг, яка нібито підписана позивачем, зобов`язаний був пересвідчитися в тому, що такі заяви подав саме позивач.

Щодо вимог про зобов`язання органу ДВС передати матеріали виконавчого провадження № 71760870 до Звенигородського відділу державної виконавчої служби Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) суд зазначає таке.

Пункт 6 розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень (далі Інструкції) регламентує дії державного виконавця щодо передачі виконавчого провадження з одного органу державної виконавчої служби до іншого, а саме у випадку якщо місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна знаходиться на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби.

Відповідно до п.7 розділу V зазначеної Інструкції передача виконавчих проваджень на виконання може здійснюватися: у випадку, передбаченому абзацом другим пункту 6 цього розділу, - за рішенням державного виконавця, на виконанні у якого перебуває виконавче провадження.

Права і обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження реалізуються відповідно до статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до ч.4 ст.19 цього ж Закону, сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

ОСОБА_1 на виконання положень ч.4 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» 06.03.2024 повідомив про зміну місця проживання, подавши відповідну заяву, тому наявні підстави щодо передання виконавчого провадження за новим місцем проживання боржника.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Pedersen and Baadsgaard v. Denmark» (заява № 49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 2 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Таким чином, суд зазначає, що не може підміняти орган Державної виконавчої служби і розглядати питання, які віднесені до компетенції цього органу.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ст.1, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

У зв`язку з цим, суд вважає, що ефективним способом захисту прав боржника є зобов`язання розглянути заяву від 06.03.2024 р. з урахуванням висновків суду, що містяться в даній ухвалі.

Керуючись статтями 260, 261, 268, 447-451 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність уповноважених осіб Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області, яка полягає у не розгляді заяви представника боржника від 06.03.2024 р. про передання виконавчого провадження № 71760870 за новим місцем проживання боржника.

Зобов`язати уповноважених осіб Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області протягом 10 днів розглянути заяву представника боржника ОСОБА_1 адвоката Чистякової Т.О. від 06.03.2024 р. про передання виконавчого провадження № 71760870 за новим місцем проживання боржника.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлений 20 червня 2024 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ