Справа № 346/3718/23
Провадження № 22-ц/4808/662/24
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Девляшевського В.А.

секретаря Кузнєцова В.В.

з участю представника ТзОВ «Ум Факторинг» адвоката Калачика.В. В.

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» адвоката Калачика Володимира Вікторовича на рішення Коломийського міськрайонного суду від 29 лютого 2024 року, постановленого в складі судді Беркешук Б.Б. в м. Коломия у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» ( далі ТзОВ «Ум Факторинг») звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивовано тим, що 21.09.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір N? 4804971 про надання споживчого кредиту. Договір укладено в електронному форматі відповідно до Закону України «про електронну комерцію». За цим договором відповідач отримав Позику у розмірі 9 500 грн 00 коп. строком на 27 днів, шляхом переказу на його банківську картку № НОМЕР_1 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,95% від суми кредиту за кожен день користування та 1,90% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення позики. 10 квітня 2023 року ТОВ «Авентус Україна» передала право вимоги за договором N? 4804971 від 21.09.2021 року Товариству з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» у порядку передачі прав вимоги за існуючим на дату передачі Договором факторингу №10.04/23-Ф від 10 квітня 2023 року. Станом на 25.05.2023 ОСОБА_1 борг та нараховані відсотки не погасив за договором споживчого кредитування N? 4804971 від 21.09.2021, тому виникла заборгованість у розмірі 28 181, 75 грн за період з 22 вересня 2021 року по 18 січня 2022 року, яка складається: 9 500 грн - сума кредиту, 2 436,75 грн - заборгованість за відсотками за 27 днів: 0,95% в день (пункт 1.5.2 договору, період 22.09.2021 - 18.10.2021р.) + 90 днів - 1,90% в день (пункт 1.5.1 договору, період 19.10.2021р.- 18.01.2022р.), 9 500 грн.* 0,95 * 27 днів, 16 245 грн. заборгованість за відсотками за 90 днів користування кредитом (9 500 грн. *1,9% * 90 днів). Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» заборгованість у розмірі 28 181, 75 грн та понесені судові витрати.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 29 лютого 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» суму заборгованості за кредитним договором № 4804971 від 21.09.2021 року в розмірі 11 936 (одинадцять тисяч дев`ятсот тридцять шість) гривень 75 копійок. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1127,28 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ТзОВ «Ум Факторинг» адвокат Калачик В.В. подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухваленням нового про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. На думку апелянта, між сторонами був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання до запропонованого банком договору. Сторонами при укладенні N? 4804971 про надання споживчого кредиту 21 вересня 2021 року досягнуті усі істотні умови договору. Банк надав позичальнику ОСОБА_1 кредит, проте останнім не повернуто вказаний кредит не сплачено відсотки за користування кредитом, тобто фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті. Вказує, що договір був автоматично пролонгований на 90 днів на підставі п.п. 4.3. кредитного договору, з сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,95% від суми кредиту за кожен день користування та 1,90% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засідання представник ТзОВ «Ум Факторинг» адвокат Калачик В.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити скаргу.

ОСОБА_1 заперечив доводи апеляційної скарги. Вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осід, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Частково задовольняючи позов ТзОВ «Ум Факторинг», суд першої інстанції виходив з того, що позичальником включені до умов кредитного договору несправедливі умови, які полягають у тому, що фінансова установа в незалежності від того, чи споживач здійснить погашення заборгованості за кредитним договором, може в односторонньому порядку, без повідомлення споживача продовжити дію такого договору для подальшого нарахування та стягнення відсотків за кредитним договором, що вносить істотний дисбаланс до договірних правовідносин та ставить споживача в несправедливе становище по відношенню до кредитної установи. За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми відсотків у розмірі 16 245 грн, які нараховані позивачем після 18 жовтня 2021р. на період часу після закінчення строку кредитування є необґрунтованими. Суд прийшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 11 936,75 грн. (9500,0 грн - тіло кредиту + 2 436,75 грн - відсотки за користування кредитом)

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 21.09.2021 р. між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір №4804971 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого, кредитор надав позичальнику кредитні кошти у сумі 9500,00 грн зі строком використання кредиту 27 днів, з датою повернення кредиту 18.10.2021р., зі стандартною відсотковою ставкою 1,90% в день (а.с.10-12).

Згідно Додатку №1 до кредитного договору, сторони погодили таблицю обчислення вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, зі змісту якої вбачається, що загальна вартість кредиту складає 14 373,50 грн, реальна річна процентна ставка складає 26 887,08 % річних, проценти за користування кредитом складають 2 436,75 грн (а.с.12 зворотній бік).

Згідно виписки по рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 за період з 20.09.2021 по 25.09.2021 р. вбачається, що 21.09.2021 року на картковий рахунок відповідача зараховано переказ в сумі 9500 грн (а.с.68).

10.04.2023 року ТОВ «Авентус Україна» передала право вимоги за договором N? 4804971 від 21.09.2021 року ТзОВ «УМ Факторинг» у порядку передачі прав вимоги за існуючим на дату передачі Договором факторингу №10.04/23-Ф від 10 квітня 2023 року (а.с.6-7).

За розрахунком ТзОВ «УМ Факторинг» станом на 25.05.2023 у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 28 181, 75 грн за період з 22 вересня 2021 року по 18 січня 2022 року, яка складається: 9 500 грн - сума кредиту, 2 436,75 грн - заборгованість за відсотками за 27 днів: 0,95% в день (пункт 1.5.2 договору, період 22.09.2021 - 18.10.2021р.) + 90 днів - 1,90% в день (пункт 1.5.1 договору, період 19.10.2021р.- 18.01.2022р.), 9 500 грн.* 0,95 * 27 днів, 16 245 грн. заборгованість за відсотками за 90 днів користування кредитом (9 500 грн. *1,9% * 90 днів).

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи те, що за умовами вищевказаного договору відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними, належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих в кредит коштів за кредитним договором N? 4804971 21.09.2021 року, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав, відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заборгованість на підставі вищезазначеного договору в сумі 11 936 (одинадцять тисяч дев`ятсот тридцять шість) гривень 75 копійок підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «УМ Факторинг».

З матеріалів справи вбачається, що згідно п. 4.3.1 кредитного договору, сторони домовились, що у випадку, якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один календарний день, що слідує за закінченням такого строку, але не більше ніж 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою Споживача, відповідно до п.п. 4.2.2 - 4.2.4 Договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. У цій справі строк кредитування скінчився 18 жовтня 2021р.

Згідно розрахунку заборгованості поданй ТзОВ «УМ Факторинг» у позовній заяві, відповідач не здійснював платежі по погашенню заборгованості за тілом кредиту у строк до 18 жовтня 2021р., тому пролонгація дії кредитного договору відбувалась автоматично на підставі п. 4.3.1 Договору на 90 календарних днів поспіль.

Відповідно до ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною.

Крім того, 24 грудня 2023р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 2 наступного змісту: У договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру (п. 9 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).Такий перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідності ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

З урахуванням викладеного, встановивши, що позичальником включені до умов кредитного договору несправедливі умови, які полягають у тому, що фінансова установа в незалежності від того, чи споживач здійснить погашення заборгованості за кредитним договором, може в односторонньому порядку, без повідомлення споживача продовжити дію такого договору для подальшого нарахування та стягнення відсотків за кредитним договором, що вносить істотний дисбаланс до договірних правовідносин та ставить споживача в несправедливе становище по відношенню до кредитної установи такі умови є несправедливими, оскільки споживач відповідно п. 9 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не висловлював такого наміру.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми відсотків у розмірі 16 245 грн, які нараховані позивачем після 18 жовтня 2021р. на період часу після закінчення строку кредитування є необґрунтованими, та суперечить правовим висновкам Верховного Суду в постановах, зокрема: від 28 березня 2018р. у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018р. у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018р. у справі № 202/4494/16-ц, від 04 лютого 2020р. у справі № 912/1120/16, від 14 лютого 2018р. у справі №564/2199/15-ц, тому задоволенню не підлягають.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір був автоматично пролонгований на 90 днів на підставі п.п. 4.3. кредитного договору, з сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,95% від суми кредиту за кожен день користування та 1,90% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення, так як відповідно п. 9 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у матеріалах справи відсітні докази надання згоди відповідачем збільшення розміру процентної ставки за кредитним договорм.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, тому задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За правилами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться зокрема витрати з сплати судового збору.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно п.2 ч.6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України) становить 2 684грн.

Ціна позову в даній справі становить 28 181, 75 грн, яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн* 250 = 671 000 грн).

Відтак, ця справа є незначної складності, ціна позову у справі не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» адвоката Калачика Володимира Вікторовича залишити без задоволення . Рішення Коломийського міськрайонного суду від 29 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 червня 2024 року.

Судді: В.Д.Фединяк

В.А.Девляшевський

Л.В.Василишин