Справа № 740/6362/23
Провадження № 2/740/144/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретарів судового засідання Ісаєнко А. М., Дьоміної Н. А.,

учасники справи:

- відповідач ОСОБА_1 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Ніжинської міської ради Чернігівської області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

установив:

У вересні 2023 року позивачка звернулася до суду з указаною позовною заявою, в якій просила визнати за нею в порядку спадкування після смерті її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_4 , яка залишила заповіт, відповідно до якого спадкоємицею всього її майна є ОСОБА_3 31 серпня 2022 року позивачка подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Варава Н. П. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю документів на підтвердження прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 березня 2023 року встановлено факт постійного проживання позивачки на час відкриття спадщини разом із ОСОБА_4 . Звернувшись знову до нотаріуса із заявою про видачу відповідного свідоцтва, позивача отримала відмову, оскільки відсутні документи, що посвідчують право власності на вказаний житловий будинок, та відсутня державна реєстрація права власності на 1/2 частку у праві власності на цей житловий будинок за ОСОБА_4 . Таким чином, позивачка у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, фактично спадщину отримала, що підтверджується судовим рішенням, однак свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину зазначеного житлового будинку не отримала, тому за захистом своїх прав змушена звернутися до суду з цим позовом.

Разом з цим позивачка зазначила, що об`єкт нерухомого майна житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , був збудований її батьками: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як подружжям. 13.09.1994 року батьки позивачки розірвали шлюб. Право власності на будинок не було зареєстроване. Відповідно до ст. 25, 30, 346 ЦК України, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав у судовому порядку.

Посилаючись на вищевказане, з урахуванням складеного спадкодавцем на ім`я позивачки заповіту, вона просила позов задовольнити.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24 січня 2024 року 09-00 год.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року підготовче провадження у справі закрито; справу призначено до судового розгляду по суті на 07 березня 2024 року 11-00 год.

Судове засідання з розгляду справи по суді в подальшому неодноразово відкладалося, востаннє на 17 червня 2024 року 11-00 год.

У судове засідання позивачка не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

У справі міститься клопотання представника відповідача Ніжинської міської ради Чернігівської області Лях О. М. про розгляд справи без її участі, ухвалення рішення, яким позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 визнав частково позов, а саме не заперечував проти визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом, але на меншу частку, ніж 1/2, оскільки є й інші спадкоємці за законом. Відповідач пояснив, що частку після смерті його колишньої дружини має право спадкувати не лише дочка позивачка, а й він та його син ОСОБА_2 , який є третьою особою у вказаній справі. Так, він разом із колишньою дружиною за її життя побудували будинок за адресою: АДРЕСА_1 , але не оформили своїх прав на нього. Його колишня дружина померла та залишила після себе заповіт, відповідно до якого все своє майно заповідала дочці ОСОБА_3 , яка хоче оформити право власності на 1/2 вказаного будинку, як спадкоємиця після смерті матері, однак його колишня дружина не володіла вказаною часткою на житловий будинок, оскільки за свого життя не оформила речових прав на нього, а тому в позивачки відсутні підстави для спадкування 1/2 частки будинку після смерті матері. При цьому зазначив, що нещодавно на підставі рішення суду за ним визнано право власності на 1/2 частки у спірному будинку. Посилаючись на вказане, відповідач вважав, що спірна частка у праві власності на вказаний будинок не може спадкуватися за заповітом, оскільки не була зареєстрована за спадкодавцем за її життя, а тому повинна спадкуватися за законом не тільки позивачкою, а й іншими спадкоємцями.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_2 заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що він також має право на успадкування частки у зазначеному житловому будинку у порядку спадкування після смерті своєї матері.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Ніжинським міськвідділом РАЦС, позивачка є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а. с. 13).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).

ОСОБА_4 за свого життя склала заповіт, посвідчений 24 лютого 2011 року державним нотаріусом Ніжинської міської державної нотаріальної контори Чернігівської області Кострицею С. В., зареєстрований у реєстрі за № 2-283, яким заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом вона матиме право, дочці ОСОБА_3 (а. с. 10).

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 березня 2023 року встановлено факт постійного проживання позивачки на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 7-9).

Постановою приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Варави Н. П. від 17.08.2023 № 515/02-31 відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутність документів, що посвідчують право власності, та у зв`язку з відсутністю проведення державної реєстрації права власності на 1/2 частку у праві власності на вказаний житловий будинок на ім`я ОСОБА_4 (а. с. 15).

Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек/, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка міститься в копії спадкової справи, заведеної до майна померлої ОСОБА_4 , станом на 17.08.2023 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ні за ким не зареєстроване.

При цьому в судовому засіданні відповідач повідомив, що у судовому порядку за ним визнано право власності на 1/2 частку вказаного домоволодіння.

Рішенням Ніжинського міськрайонного судом Чернігівської області від 20 березня 2024 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Судом у вказаній цивільній справі встановлено, що 21.10.1973 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво одноповерхового будинку по АДРЕСА_3 , відповідно до рішення № 357 від 21.10.1970 Ніжинської міської ради депутатів трудящих Чернігівської області.

30.10.1973 між Ніжинською міською радою депутатів трудящих та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 підписано договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки від 03.11.2021, виданої КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 в КП «Ніжинське МБТІ» не зареєстроване. Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , складаються: загальна площа приміщень - 90,7 кв. м, житлова - 42,9 кв. м, допоміжна - 12,9 кв. м, літніх неопалювальних приміщень - 34,9 кв. м (а. с. 14 19).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано 13.09.1994, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 13.09.1994.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 67913875 від 07.06.2023 ОСОБА_1 відмовлено у проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до ст. 22 КпШС, чинного на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядженням цим майном.

Згідно зі ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

У той же час відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Отже, як установив суд, відповідно до норм чинного законодавства, частка ОСОБА_1 у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 складає 1/2.

Таким чином, частка ОСОБА_4 як другого з подружжя у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 теж складає 1/2.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Згідно з п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається, виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Указані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 21.10.2020 у справі № 201/7012/18.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

За відомостями технічного паспорта на спірне нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , збудований до 1992 року.

Виникнення права власності на об`єкти нерухомого майна на час дії ЦК УРСР не залежало від державної реєстрації такого права.

Наявними в справі доказами підтверджується факт спільного будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 разом із колишньою дружиною ОСОБА_4 .

Таким чином, у спадкодавця ОСОБА_4 за її життя виникло право власності на спірну частку в указаному житловому будинку, не зважаючи на відсутність державної реєстрації такого права.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого кодексом, він не заявив про відмову від неї.

Положеннями ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зокрема, за змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України о бставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов доведеним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Зі справи вбачається, що мати позивачки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спільно зі своїм колишнім чоловіком відповідачем у вказаній цивільній справі побудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, за нормами чинного на той час законодавства, указаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належав подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у рівних частках по 1/2 частині кожному.

Оскільки спадкодавець мати позивачки за свого життя не зареєструвала право власності на свою частку в спірному будинковолодінні, у зв`язку з чим позивачка позбавлена можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на це майно після смерті матері, яка у свою чергу за свого життя склала заповіт на ім`я позивачки, то суд вважає, що права позивачки підлягають захисту в обраний нею спосіб.

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 - 82, 141, 263 265, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_3 до Ніжинської міської ради Чернігівської області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко