Дата документу 09.12.2024
Справа № 334/7598/23
Провадження № 2/334/228/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Новікової Н.В.,

секретар судового засідання Сухова С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення,-

встановив:

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за поставлену теплову енергію.

Позов обґрунтований тим, що Концерн «МТМ» по відношенню до відповідача є виконавцем послуг з централізованого опалення.

Позивач свій обов`язок виконав, а саме підготував для відповідача належним чином оформлений договір №207122 від 01.07.2020 року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та неодноразово запрошував на його укладення шляхом направлення листів.

Листом №314/09 від 23.07.2020 Концерн «МТМ» повідомив відповідача про необхідність укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та направив останній 2 примірники розробленого позивачем договору №207122 від 01.07.2020.

Разом із тим, підписаний відповідачем договір на адресу Концерну «МТМ» не надходив, у зв`язку із чим облік відпущеної теплової енергії здійснювався по особовому рахунку № НОМЕР_1 від 01.07.2020.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі.

Система опалення нежитлового приміщення відповідача, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення 33 підвалу літ.А-4, є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання всього будинку, від`єднання якої є неможливим, як з юридичної точки зору, так і з технічної сторони.

Позивачем було надано послугу з постачання теплової енергії Відповідачу за період з липня 2020 по квітень 2021 р. на загальну суму 48262,34 грн., що підтверджується розрахунком суми грошової заборгованості.

Відповідач, у свою чергу, належним чином не виконував обов`язок сплати цих послуг, у зв`язку з чим виникла заборгованість і позивач просить суд стягнути з відповідача суму за заборгованості у розмірі 48262,34 гривень та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 грн.

31.08.2023 ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

09.01.2024 до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву. У відзиві зазначив, що позивачем факт споживання Відповідачем теплової енергії в період з липня 2020 року по квітень 2021 року на суму 48262,34 грн. не доведений, належні та допустимі в розумінні ЦК України докази в обгрунтування доводів Позивачем не надані, підстави для стягнення заявленої Позивачем суми відсутні з огляду на наступне.

З тексту позовної заяви вбачається, що Позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за період з липня 2020 року (з урахуванням минулих періодів, про що буде зазначено далі) по квітень 2021 року. Позивач обгрунтовує свої вимоги положеннями договору №207122 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 01 липня 2020 року, ЦК України, Правил, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року №630 та іншими нормативно - правовими актами.

Разом із тим, вважають, що предмет спору взагалі є відсутнім, оскільки:

-договір є за своєю природою домовленістю та волевиявленням двох та більше сторін, спрямованою на виконання умов договору, а вказаний як на підставу позовних вимог договір був визначений та погоджений лише однією стороною, що суперечить чинному законодавству, а саме ч. 1 ст. 628 ЦК України. Відповідач не вчиняв дії, спрямовані на укладення договору;

-навіть якщо договір укладений між співвласниками багатоквартирного будинку та виконавцем, який надає послуги, це не є підставою та чинним законодавством не передбачено в обов`язковому порядку кожному власнику, який володіє та користується власністю, укладати такий договір, якщо він суперечить потребам і інтересам власника;

-укладення договору неможливе без врахування повного складу технічної документації, в тому числі і щодо інженерних комунікацій, яка відсутня у Позивача.

Тобто, законом встановлюється обов`язковий договірний характер для даного виду правовідносин, у зв`язку з чим відсутність укладеного у визначений законом спосіб договору призводить до виникнення у постачальника послуг права відключити споживача від системи опалення або укласти належним чином договір.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Приписами ст.ст.3,6,203,626,627 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Ч. 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку.

Відповідно до змісту ст.ст. 6, 627 ЦК України свобода договору полягає в праві сторін вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Ч.2 ст. 275 ГК України передбачено, що відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Між Позивачем і Відповідачем у спірний період договір укладено не було. Відсутній як підписаний та погоджений сторонами у встановленому законом порядку договір, так і будь - яке рішення суду, яке б містило зобов`язання Відповідача укласти відповідний договір з Позивачем.

Подаючи позовну заяву про стягнення заборгованості за послугу з централізованого опалення, яка містить позовні вимоги виключно щодо стягнення заборгованості, Позивач намагається безпідставно переконати суд у тому, що договір між сторонами було укладено начебто автоматично, що укладення такого договору вже є встановленим фактом. Проте для встановлення певних юридичних фактів існує інший процесуальний порядок. Свій порядок існує і для укладення договорів і визначається в т.ч. Розділом II «Загальні положення про договір» ЦК України.

Таким чином. Позивач безпідставно заявив позовні вимоги на підставі неукладеного договору, юридичної можливості стягнення за даним договором суми боргу відсутні.

2. Відповідно до ч.1 ст.275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно зі ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про теплопостачання» № 2633-IVвід 02.06.2005 відносини між суб`єктами діяльності у сфері теплопостачання регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 1 цього Закону теплова енергія-товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, Інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Ст.24 Закону України «Про теплопостачання» встановлені права та обов`язки споживача теплової енергії і, зокрема, обов`язок своєчасного укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач або суб`єкт теплоспоживання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-IV(який був чинним до 01.05.2019), визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 19 зазначеного Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У часниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкта господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Ст.4 цього Закону передбачає, що законодавство України, у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він є нормативним актом спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 цього Закону споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Цей обов`язок кореспондується з обов`язком виконавця, визначеному пунктом 3 частини другої статті 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Даною постановою затверджено Форму та зміст (умови) Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно із ч. 2 ст. 179 ГК України Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Приписами ч. 3, 4 ст. 179 ГК України визначено, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

-вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

-примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

-типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

-договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Згідно з ч.3 ст. 184 ГК України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно- правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Загальний порядок укладання господарських договорів передбачений ст. 181 Господарського кодексу України. Вказаною статтею визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» об`єктами у сфері теплопостачання є теплогенеруючі станції чи установки, теплові електростанції, теплоелектроцентралі, котельні, когенераційні установки, теплові мережі, які призначені для виробництва і транспортування теплової енергії, а також об`єкти та споруди, основне і допоміжне обладнання, що використовуються для забезпечення безпечної та надійної експлуатації теплових мереж; джерело теплової енергії - виробничий об`єкт, призначений для виробництва теплової енергії; система централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що об`єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача, населеного пункту, яка включає системи децентралізованого та помірно-централізованого теплопостачання; теплова установка - обладнання, пристрої, призначені для виробництва, перетворення та споживання теплової енергії.

Теплопостачання - це особливий вид комунальної послуги. Система теплопостачання для здійснення покладених на неї завдань виконується з окремих технологічно пов`язаних частин, що складають систему централізованого постачання, включає сукупність взаємопов`язаних джерел теплової енергії (технічних елементів і пристроїв), призначених для передачі у приміщення необхідної кількості тепла та підтримання в них заданої температури повітряного середовища. Теплова енергія передається в опалювальні приміщення за рахунок теплопровідності, випромінювання в конвекції, і поширюється не тільки від радіаторів, але й від інших елементів системи опалення (трубопроводи, стояки, підводки тощо).

Відповідно до законів термодинаміки тепло передається від більш нагрітих тіл до менш нагрітих, а теплова енергія, що міститься в повітрі, в елементах інтер`єру приміщення, передається, в тому числі, і в сусідні приміщення через внутрішні стіни, перегородки та перекриття.

Законодавство, яке регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії, пов`язує обов`язок споживача сплатити вартість теплової енергії з фактом її споживання.

При цьому законом зазначається про Існування взаємозв`язку між фактично спожитими послугами та реальним тепловим навантаженням.

Позивач здійснює розрахунки з урахуванням загальної площі приміщення, але, як вже зазначалося вище, між сторонами відсутній укладений договір, де такі розрахунки погоджуються.

Для стягнення заборгованості за поставлену Позивачем та фактично спожиту Відповідачем теплову енергію, доказуванню підлягає факт поставки/споживання такої теплової енергії, обсяг спожитої теплової енергії та її вартість.

Жодних актів обстеження, замірів температури в приміщенні, інших доказів, які б підтверджували подібні твердження та висновки, до позовної заяви додано не було.

Крім того, з наданого розрахунку не вбачається, з яких складових Позивачем визначено необхідну для сплати щомісячну суму, а міститься посилання на документ, що підтверджує нарахування - рахунок та акт.

Оскільки договір між сторонами не укладено, Позивач мав довести на якій підставі та за яку кількість відпущеної теплової енергії проведено ним нарахування.

З доданих до позову актів приймання - передачі теплової енергії неможливо визначити, яким чином позивач виконав нарахування плати за спожиту теплову енергію (відсутні показники будинкового приладу обліку, теплового навантаження, не зазначена площі нежитлового приміщення, норми споживання на 1 кв. м; підстави нарахування та розрахунок теплового навантаження відсутні).

Так, матеріали справи не містять помісячних показників будинкового засобу обліку теплової енергії та показників приладу обліку, що має суттєве значення для визначення суми заборгованості, яка підлягає сплаті за спірний період. Детальний розрахунок теплової енергії з зазначенням необхідних вихідних даних для перевірки суми нарахування позивачем не здійснено.

Відповідач фактично позбавлений можливості надати контррозрахунки щодо висловлених Позивачем позовних вимог, адже в матеріалах справи відсутній детальний розрахунок заборгованості.

Таким чином, з урахуванням того, що договір між сторонами не укладено, а той договір, на який посилається Позивач, не відповідає Типовому договору, обраний Позивачем спосіб захисту, а саме - стягнення заборгованості за послугу з централізованого опалення, не відповідає встановленому ЦК України критерію ефективності.

Таким чином, поданий Позивачем позов не призводить до захисту, відновлення порушених прав та законних інтересів.

Крім того, у відзиві зазначено щодо пропуску стороною Позивача строків давності звернення до суду щодо стягнення частини заборгованості.

Пред`являючи до стягнення суму 48262,34 грн. Позивач в додатку «Розрахунок основного боргу за особовим рахунком № НОМЕР_1 від 01.07.2020 р.» в графі за липень 2020 року документом, що підтверджує нарахування є «нарахування за період 03.2019 - 04.2020 року/акт п/п від 31.07.20 р.».

В додатку «Перерахунок в липні місяці 2020 року по особовому рахунку НОМЕР_2 від 01.07.2020 р. начебто до липня 2020 р. включений період з березня 2019 року до кінця березня 2020 року.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки.

Позовна заява датована 14.08.2023 року, тобто вся сума, заявлена до стягнення, за період з березня 2019 року до липня 2020 року не може бути стягнена ще й через пропуск позовної давності.

Таким чином, крім того, що позовна заява в межах цієї справи є необгрунтованою за своєю суттю, більша частина пред`явленої суми не може бути стягнута з Відповідача ще і через пропуск строку позовної давності.

Підсумовуючи викладене, просить суд в задоволенні позовної заяви Концерна МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 48262,34 грн. - відмовити в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та задоволення вимог у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та представника, позовні вимоги не визнали, прохають відмовити в повному обсязі.

В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 76, 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За положеннями ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

В силу вимог ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, відповідач є власником нежилого приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , №33, підвалу літ. А-4, відповідно до договору купівлі-продажу від №2332 від 02.11.2007, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Біла Т.С., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна.

Листом №314/09 від 23.07.2020 Концерн «МТМ» повідомив відповідача про необхідність укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та направив останній 2 примірники розробленого позивачем договору №207122 від 01.07.2020.

Разом із тим, підписаний відповідачем договір на адресу Концерну «МТМ» не надходив, у зв`язку із чим облік відпущеної теплової енергії здійснювався по особовому рахунку № НОМЕР_1 від 01.07.2020.

Позивачем було надано послугу з постачання теплової енергії Відповідачу за період з липня 2020 по квітень 2021 р. на загальну суму 48262,34 грн., що підтверджується розрахунком суми грошової заборгованості.

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги»№2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, Законом України «Про теплопостачання»N2633-IVвід 02 червня 2005 року, а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року (далі - Правила № 630), чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

За положенням ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За правилами ст. ст.19,25Закону України«Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина 1 статті 901 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

В силу вимог ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» основними обов`язками споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язанні оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, в Постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 904/2238/17 та від 16 жовтня 2018 року у справі № 904/7377/17, відповідно до якого «укладення договору з теплопостачання відповідно до статті 19Закону України«Про житлово-комунальніпослуги» та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком, а сам лише факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період».

Отже, відсутність між сторонами договору на надання послуг з централізованого опалення не є підставою для несплати за надані Концерном «Міські теплові мережі» послуги, оскільки обов`язок оплати випливає із Закону.

Згідно ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Розрахунок середньозважених тарифів на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб населення, установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, здійснюється за адміністративно-територіальними одиницями (Автономною Республікою Крим, областями, містами Києвом чи Севастополем) центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері ефективного використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження, відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів палива, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено п.п. 18, 20 Правил № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до п. 12 Правил № 630 у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. Плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії.

У цій справі між Концерном «МТМ» та відповідачем, як споживачем, склалися фактичні договірні відносини, за якими у нежитлове приміщення №33 підвалу літ.А-4, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві власності відповідачу, надавалися житлово-комунальні послуги, нарахування плати за які здійснювалося Концерном «МТМ». У вказане нежитлове приміщення, яке знаходиться у підвальному приміщенні, в якому наявне централізоване опалення, позивачем у період з липня 2020 по квітень 2021 року було відпущено теплову енергію на приміщення відповідача на загальну суму 48262,34 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості по основному боргу, який надано позивачем, заборгованість за надані Концерном «МТМ» відповідачу послуги з централізованого опалення нежитлового приміщення за період з липня 2020 по квітень 2021 року включно становить 48262,34 грн.

Натомість, як вбачається з наданого позивачем розрахунку основного боргу особовий рахунок № НОМЕР_1 від 01.07.2020 р. позивачем нараховано відповідачу заборгованість за період липень 2020 (нарахування за період 03.2019 04.2020 р. акт п/п від 31.07.2020 р.) у сумі 31 776,31 грн.

Відтак, представником позивача не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, щодо стягнення заборгованості за період липень 2020 (нарахування за період 03.2019 04.2020 р. акт п/п від 31.07.2020 р.) у сумі 31 776,31 грн., не надано суду належних, достатніх і достовірних доказів щодо підстав для проведення нарахування заборгованості відповідачу за цей період. Також не надані докази постачання теплової енергії на адресу відповідача в липні 2020 року.

В цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд перевіривши зазначене, дійшов висновку про те, що відповідно до наданого розрахунку заборгованість за надані послуги, за відповідачем наявна заборгованість за період з листопада 2020 року по квітень 2021 року у розмірі 16486,03 грн., тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги представника відповідача про застосування позовної заяви за період з липня 2020 р. (нарахування за період з 03.2019-04.2020 р.), суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідачів заборгованості в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Вказаний закон набрав чинності з 02 квітня 2020 року.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020.

Карантин на території України діяв з 12.03.2020 по 30.06.2023.

З позовом до суду Концерн «МТМ» звернулось 31.08.2023 р. Строк позовної давності продовжено з дня набрання чинності змін у Розділі «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо продовження строку позовної давності, з 02.04.2017.

Враховуючи викладені обставини, суд доходить до висновку, що позивач не пропустив строк позовної давності при зверненні до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати підлягають пропорційному стягненню з відповідачів.

К рім того, у відповідності з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у цій справі становить 916 грн. 81 коп. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 257, 267 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з листопада 2020 по квітень 2021 у сумі 16486 грн. 03 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 916 грн. 81 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 12.12.2024

Реквізити сторін:

Позивач: Концерн «Міські теплові мережі», юридична адреса: 69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд.137, .

Відповідач:

ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: