Справа № 515/1861/23
Провадження № 2/513/228/24
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Рязанової К.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Филипчук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі смт Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області суду позовну заяву ОСОБА_1 в особі її представника адвоката Давиденка Костянтина Вікторовича до Дивізійської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про визнання права власності на спадкове майно,

у с т а н о в и в:

Представник позивачки адвокат Давиденко К.В. звернувся до Татарбунарського районного суду Одееської області з позовом в якому просить визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся заявниці ОСОБА_2 у віці 83 років в с.Нове Білгород-Дністровського району Одеської області. За життя бабуся залишила заповіт на її ім`я та ім`я її батька ОСОБА_3 , яким заповіла їм у рівних частках все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось.

Батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та спадщину не прийняв. Після смерті бабусі вона прийняла у спадщину земельну ділянку площею 7,01 га, що розташована на території тодішньої Жовтоярської сільської ради Татарбунарського району Одеської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 квітня 2006 року.

Також після смерті бабусі залишився будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок, з причин відсутності державної реєстрації права власності на вказаний будинок.

Розпорядженням в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 грудня 2023 року зазначена цивільна справа передана на розгляд Саратського районного суду Одеської області, та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 16 січня 2024 року розподілена судді Рязановій К.Ю.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області 18 січня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 09 квітня 2024 року витребувано у Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) копію спадкової справи №123/2006 до майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05 липня 2024 року на адресу суду надійшов лист нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Колісник Д.Ю. щодо надання інформації, з приводу виконання ухвали суду від 09 квітня 2024 року.

06 листопада 2024 року до суду надійшли витребувані спадкові справи.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 11 листопада 2024 року закрито підготовче засідання та справу призначеного до судового розгляду.

Позивачка та її представник адвокат Давиденко К.В. в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, однак від представника позивачки надійшла заява, в якій він просить справу розглядати без їх участі.

Представник відповідача, Дивізійська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

У відповідності до ч.3 ст.211, ч.1 ст.223 ЦПК України суд визнав за можливе проводити розгляд справи без участі сторони, повідомленої про дату, місце та час розгляду справи, на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із такого.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що позивачкою по справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка народилась в с.Нове, Татарбунарського району Одеської області.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась в родині ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Відповідно до довідки №33/3-59 від 28 березня 2006 року виданої ОСОБА_1 про те, що 26 жовтня 1980 року у виконавчому комітеті Жовтоярської сільської ради Татарбунарського району Одеської області зареєстровано шлюб ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , актовий запис №9 20 жовтня 1999 року.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано 20 жовтня 1999 року, актовий запис 65.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 виданого 01 березня 2000 року ОСОБА_8 зареєстрував шлюб із ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 виданого 03 січня 2008 року виконавчим комітетом Жовтоярської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 виданого 03 жовтня 2005 року виконавчим комітетом Жовтоярської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

Постановою державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісник Д.Ю. від 11 жовтня 2023 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки право власності на вищевказаний будинок не зареєстровано.

11 листопада 1999 року ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Жовтоярської сільської ради Мельниченко Л.П., відповідно до якого житловий будинок в АДРЕСА_2 заповіла ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в рівних долях і все рухоме і нерухоме майно заповіла ОСОБА_7 , за реєстровим №7.

08 квітня 2006 року державним нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори Єпішкіною С.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 7,01 га, розташовану на території Жовтоярської сільської ради, належну померлій ОСОБА_2 , на підставі державного акту серії ІІІ-ОД №063808 виданого 09 квітня 2004 року на підставі розпорядження Татарбунарської райдержадміністрації Одеської області від 20 січня 2004 року № 12/А-2004.

Відповідно до договору купівлі продажу 03 лютого 1983 року ОСОБА_2 придбала житловий будинок площею 42 кв.м. в АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки №596 від 06 листопада 2023 року виданої ТОВ "Татарбнарським БТІ та РОН" в тім, що згідно архівних даних БТІ станом на 31 березня 2012 року право власності на житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 не зареєстроване. При проведенні поточної інвентаризації самочинного будівництва не виявлено.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 , житловий будинок побудований 1950 році, навіс та веранда 1970 році, сарай 1960, 1970 роки, літня кухня 1965 році, погріб 1950 рік.

Відповідно до довідки від 11 вересня 2023 року №02-28/516 виданої виконавчим комітетом Дивізійської сільської ради в тому, що згідно погосподарської книги за 2001-2005 року №9, особовий рахунок № НОМЕР_5 , власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , являлась померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Згідно рішення сесії Жовтоярської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 19 лютого 2016 року №61-VII "Про перейменування вулиць в селах: с.Жовтий Яр, с.Ройлянка, с.Царичанка, с.Нове, с.Маразліївка, як розташовані на території Жовтоярської сільської ради" в с. Нове Татарбунарського району Одеської області, вул. 50 років Радянської влади було перейменовано на вул.Бессарабська».

Згідно копії погосподарських книг по АДРЕСА_1 , номер особового рахунку НОМЕР_5 , власником домоволодіння є ОСОБА_2 .

Судом досліджена копія спадкової справи до майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права.

Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом - ст. 1217 ЦК України.

В силу ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Місцем відкриття спадщини, за нормою ст. 1221 ЦК України, є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини - ст. 1222 ЦК України.

Згідно з ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ст.1269 ЦК України).

За п. 3.1 листа Вищого Спеціалізованого Суду України від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно зі ст.392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.

Згідно ч. 2, 4 ст. 18 Закону України, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Пунктом 4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, від 17 жовтня 2013 року № 868 передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на об`єкти нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення. Державна реєстрація права власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення проводиться незалежно від того, чи зареєстроване право власності на житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, в яких вони розташовані.

Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Статтею 31 цього Закону передбачені особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку.

Відповідно до зазначеного Закону, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:

1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;

2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності.

Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини.

Обставини, які входять до предмету доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі.

Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця (постанова Верховного Суду від 10 січня 2022 року у справі № 577/2233/20 (провадження № 61-2722св21)).

До 05 серпня 1992 року законодавством не передбачалась процедура введення, державної реєстрації, приватних житлових будинків до експлуатації при оформленні права власності.

Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А. 3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, у якому, зокрема, роз`яснюється: по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складає бюро технічної інвентаризації.

Судом встановлено, що право власності не зареєстровано, будинок збудований у 1950 році і право власності набуто в порядку, який існував на час його будівництва, шляхом внесення запису до погосподарської книги, а також в подальшому на підставі договору купівлі-продажу.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).

У цій справі дійсна воля заповідача відображена у заповіті з тексту якого можна встановити дійсну волю заповідача, заповіт є чинним, позивачка має перешкоди в реалізації своїх спадкових прав.

Стаття 4 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Постановлення рішення про задоволення позову є забезпеченням права позивачки на справедливий суд відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі обставин справи та надані докази як окремо, так і в сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12, 13, 77, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі її представника адвоката Давиденка Костянтина Вікторовича до Дивізійської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про визнання права власності на спадкове майно, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності в порядку спадкування за заповітом на будинок садибного типу, з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 18 грудня 2024 року.

Інформація про учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Представник позивачки: Давиденко Костянтин Вікторович, свідоцтво на право на зайняття адвокатською діяльністю ОД № 002979, видане 19 квітня 2017 року, адреса для листування: 68100, м.Татарбунари, вул. Центральна, 41 Білгород-Дністровського району Одеської області.

Відповідач: Дивізійська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, , адреса місцезнаходження: вул. Миру, 100, с. Дивізія, Білгород-Дністровський район, Одеська область, 68100.

Суддя К. Ю. Рязанова