справа № 379/1004/13-ц головуючий у суді І інстанції Василенко О.М.
провадження № 22-ц/824/668/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою осіб, які не брали участі у справі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданої ОСОБА_1 та представником ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - адвокатом Кузьменком Євгенієм Анатолійовичем, на рішення Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Ріжківської сільської ради Таращанського району Київської області, про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

28 травня 2013 року адвокат Якименко Олег Васильович діючи в інтересах ОСОБА_4 звернувся до Таращанського районного суду Київської області з позовом до Ріжківської сільської ради Таращанського району Київської області, про визнання права власності на спадкове майно, у якому просив:

- визнати за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з земельної частки (паю), загальною площею 3,26 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в адміністративних межах Ріжківської сільської ради Таращанського району Київської області, вартістю 114 682,25 грн, яка належала померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку пай серії КВ № 0055849 який виданий 10 квітня 1997 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_5 , яка проживала та була зареєстрована по АДРЕСА_1 .

Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме - земельну частку (пай), загальною площею 3,26 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в адміністративних межах Ріжківської сільської ради Таращанського району Київської області, вартістю 114 682,25 грн., яка належала померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку пай серії КВ № 0055849, виданого 10 квітня 1997 року.

Інші спадкоємці за законом та заповітом відсутні, тому позивачка, як донька померлої є єдиною спадкоємицею ОСОБА_5 .

Спадщину після смерті матері ОСОБА_4 фактично прийняла, оскільки протягом шестимісячного терміну прийняла на схорон спадкове майно.

У травні 2013 року позивачка звернулася до Державної нотаріальної контори задля отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову у зв`язку з відсутністю правоустановлюючого документу - оригіналу сертифікату на право на земельну частку пай серії КВ № 0055849, виданого 10 квітня 1997 року.

Зазначила, що за життя ОСОБА_5 загубила оригінал сертифікату на право на земельну частку пай серії КВ № 0055849 від 10 квітня 1997 року.

Позивачка зверталася до Відділу Держземагентства у Таращанському районі Київської області з метою отримання дублікату втраченого сертифікату, в чому їй було відмовлено.

Таким чином, за відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на земельну ділянку, позивач звернулася до суду з означеним позовом.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2013 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з земельної частки (паю), загальною площею 3,26 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в адміністративних межах Ріжківської сільської ради Таращанського району Київської області, вартістю 114 682,25 грн., яка належала померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку пай серії КВ №0055849, який виданий 10 квітня 1997 року.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, 14 листопада 2023 року особи, які не брали участі у справі - ОСОБА_1 самостійно, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , через представника - адвоката Кузьменка Євгенія Анатолійовича, засобами поштового зв`язку подали апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, у якій просили рішення Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянти вважають, що рішення місцевого суду ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права та порушило їх право щодо володіння та користування спірною земельною ділянкою у зв`язку з наступним.

У ОСОБА_5 було троє дітей, а саме: дочка - ОСОБА_4 , дочка - ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 , про що позивачка була обізнана.

Про те, що після смерті ОСОБА_5 залишилося спадкове майно у вигляді сертифіката на земельну частку (пай), апелянтам було відомо, оскільки в них зберігався оригінал сертифікату на земельну частку пай серії КВ №0055849, виданий 10 квітня 1997 року КСП «Маяк» Ріжківською сільською Радою Таращанського району Київської області ОСОБА_5 .

Оскільки ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, на правовідносини у цій справі поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року.

За правилами ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Отже, щодо спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року, допускається фактичний вступ у володіння нею, а тому за наявності документів, що підтверджують фактичне прийняття спадщини, нотаріусом може бути видано свідоцтво про право на спадщину.

Апелянти вважають, що ОСОБА_7 фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5 , оскільки оригінал сертифікату на земельну ділянку матір за життя віддала йому.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто через два місці після смерті ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняли його дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 не зверталася до них із проханням, щоб вони надали їй оригінал сертифікату на земельну частку пай серії КВ №0055849 від 10 квітня 1997 року.

Також, донькою ОСОБА_7 є ОСОБА_8 .

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зверталися до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої бабусі ОСОБА_5 .

Однак, листом від 05 грудня 2022 року приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Київської області Федкевич Н.М. роз`яснив їм неможливість вчинення зазначеної нотаріальної дії у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 грудня 2023 року поновлено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою осіб, які не брали участі у справі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданої ОСОБА_1 та представником ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - адвокатом Кузьменком Євгенієм Анатолійовичем, на рішення Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Ріжківської сільської ради Таращанського району Київської області, про визнання права власності на спадкове майно, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про закриття апеляційного провадження з наступних підстав.

У статті 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким способом або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22 рішення ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України», заява №23436/03).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Ця стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

В даному випадку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як особи, які не були учасниками справи в суді першої інстанції, повинні обґрунтувати яке право, інтерес, обов`язок апелянтів порушує, на їх думку, рішення суду першої інстанції, тобто довести право на апеляційне оскарження такого рішення.

За вказаних обставин, визначальним моментом є з`ясування того, яким чином ухвалене судове рішення впливає на права, інтереси осіб, які не брали участі у справі, але вважають порушеними свої права та інтереси.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Таку правову позицію щодо застосування правил частини 1 статті 352 ЦПК містить постанова Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №200/6831/18.

Подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначили, що рішення Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2013 року порушує їх право на володіння та користування земельною ділянкою, яка залишилися після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , про що ІНФОРМАЦІЯ_1 виконавчим комітетом Ріжківської сільської ради Таращанського району Київської області складено актовий запис №23.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 03 серпня 1951 року, ОСОБА_5 була матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, про що 05 грудня 1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області, видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис №1689.

Спадкоємцями за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 є:

- дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 , яким 24 листопада 1998 року видано державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори свідоцтво про право на спадщину за законом;

- дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 31 грудня 1981 року Білоцеківським міським відділом РАЦС Київської області, актовий запис №2575.

Відповідно до п. 4, 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України дія норм цього Кодексу не поширюється на спірні правовідносини, які виникли до набрання чинності кодексом і не мають продовжуваного характеру. Правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Ураховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилась до 01 січня 2004 року, колегія суддів вважає, що слід застосовувати чинне на той час законодавство, зокрема правила ЦК УРСР 1963, у тому числі щодо підстав спадкоємства та прийняття спадщини.

Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому ст. ст. 529-535 ЦК УРСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

За правилами ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За нормами ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №305/235/17 зазначено, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №542/755/21, від 25 листопада 2020 року в справі №631/1153/13-ц; від 05 березня 2021 року в справі №585/2993/17, від 11 вересня 2020 року в справі №348/618/15-ц.

Отже, оскільки сертифікат на право на земельну частку пай серії КВ № 0055849 від 10 квітня 1997 року особисто ОСОБА_5 за життя передала ОСОБА_7 , тобто ще до своєї смерті, а про вчинення інших дій, які б свідчили про фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном після відкриття ІНФОРМАЦІЯ_1 спадщини після смерті ОСОБА_5 в апеляційній скарзі не зазначено, на думку апеляційного суду, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_7 фактично прийняв спадщину після смерті матері, в розумінні ЦК УРСР 1963 року.

Крім того, відповідно до статті 551 ЦК УРСР, якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Оскільки ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто в межах шестимісячного строку після відкриття ІНФОРМАЦІЯ_1 спадщини після смерті ОСОБА_5 , не встиг прийняти спадщину та оформити свої спадкові права на спадкове майно, таке право перейшло до апелянтів, однак протягом строку, що залишився, визначених ст. 549 ЦК УРСР дій вони не вчинили, тобто, з заявами про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 не зверталися, що встановлюється зі змісту апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За результатами судового розгляду, колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не довели ту обставину, що у розумінні ст. 549 ЦК УРСР прийняли спадщину за законом (в порядку трансмісії) після смерті ОСОБА_5 .

Означене свідчить про недоведеність апелянтами факту порушення рішенням Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2013 року їх прав, інтересів або обов`язків.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведеної норми процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. Якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Подібний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №668/17285/13-ц.

З огляду на викладене, враховуючи обставини справи та оцінивши у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України надані апелянтами докази, колегія суддів вважає, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вирішувалося, а відтак відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як осіб, які не брали участі у справі, підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 352, 362, 381, 389, 390 ЦПК України, Київський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою осіб, які не брали участі у справі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданою ОСОБА_1 та представником ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - адвокатом Кузьменком Євгенієм Анатолійовичем, на рішення Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2013 року - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 30 квітня 2024 року

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова