Ічнянський районний суд Чернігівської області
Провадження № 2/733/521/24
Єдиний унікальний №733/2319/24
19 грудня 2024 року м. Ічня
Ічнянський районний суд Чернігівської області
у складі головуючого судді Овчарика В.М.
за участю секретаря Ткаченко В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ічня за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації на території України,
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Ковалюха В.М., звернулися із позовною заявою до держави російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації на території України, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 травня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. У період спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 , яка після реєстрації шлюбу 20 вересня 2014 року з ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ». У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 в України було введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року. Наприкінці лютого 2022 року військовослужбовці в/ч НОМЕР_1 збройних сил російської федерації, в складі якої перебував ОСОБА_7 та займав посаду командира відділення санітара медичної роти приймально-сортувального взводу відділення збору та евакуації поранених 1-го танкового полку 2-ї Таманської мотострілкової дивізії здійснювали контроль території с. Крупичполе Прилуцького району Чернігівської області, де в цей час, а саме: 26 лютого 2024 року, перебувала родина позивачів. У результаті обстрілу військослужбовцями російської федерації ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, від яких остання померла. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді вогнепальних кульових поранень, які відносяться до категорії легких, середніх та тяжких. Вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року, який залишено без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 26 липня 2023 року, ОСОБА_7 , громадянин рф, визнаний винуватим за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 438, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України, якому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Позивачі зазнали триваючих душевних страждань, викликаних смертю близької людини, позбавленням звичного ритму життя, необхідністю пристосовуватись до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя, перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу та погіршенням загального самопочуття і здоров`я. Крім того, вони, перебуваючи в момент обстрілу автомобіля в психотравмуючій ситуації, пережили стрес від усвідомлення того, що можуть бути позбавлені життя. Враховуючи характер грубих порушень їх конституційних прав, спричинення їм негативних наслідків немайнового характеру, тривалості, необхідності вжиття ними додаткових заходів для організації свого життя, заподіяння душевних страждань, виходячи із засад розумності і справедливості, моральну шкоду, завдану відповідачем, оцінюють в розмірі 10 000 000 грн, що на день подання позову еквівалентно 221 986,92 євро, на користь ОСОБА_1 та в розмірі 15 000 000 грн, що на день подання позову еквівалентно 332 980,37 євро, на користь ОСОБА_2 .
Ухвалою судді Ічнянського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2024 року провадження у справі відкрито та справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 26); ухвалою суду від 22 листопада 2024 року провадження по справі закрито та призначено до судового розгляду (а.с. 36).
Заяв та клопотань від учасників справи не надходило.
У судове засідання позивачі та їх представник ОСОБА_8 не з`явилися, при цьому від останнього надійшла заява, в якій він просив розглянути справу за його відсутності та позивачів, позов просить задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача у судове засідання також не з`явився.
У випадку пред`явлення позову до іноземної держави, питання судового імунітету розглядається, зокрема відповідно до статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Позивачі визначили відповідачем російську федерацію в особі міністерства юстиції російської федерації.
Крім того, судовий імунітет поширюється також на акредитовані в Україні дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав, їх службових осіб. Дипломатичний і консульський імунітети регулюються національним законодавством і міжнародними конвенціями: Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, Віденською конвенцією про консульські зносини і факультативними протоколами 1963 року. На відміну від іноземних держав вони підлягають юрисдикції судів України лише в межах, визначених принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорам відповідної держави.
При цьому, рішення про відмову від імунітету може бути прийняте виключно державою, що акредитує, а не дипломатичним представництвом самостійно, в якому здійснює функції дипломатичний агент тобто Урядом цієї держави в особі відповідного зовнішньополітичного відомства.
Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятий Радою Європи 16.05.1972 (далі конвенція 1972) та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН 02.12.2004 (далі Конвенція 2004).
Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 по справі № 490/9551/19, після початку війни в Україні, а саме: з 2014 року, суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди завданої особі в результаті збройної агресії російською федерацією за позовом, поданим саме до цієї країни.
У зв`язку з агресією з боку держави відповідача та введенням воєнного стану АТ "Укрпошта" з 25.02.2022 року припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з державою відповідача, а відтак, суд позбавлений можливості повідомляти відповідача про розгляд справи засобами поштового зв`язку та не звертається до суду держави відповідача з судовим дорученням про вручення документів.
Верховний Суд у своєму рішенні від 14.04.2022 року у справі №308/9708/19 зазначив, що починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні РФ запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку із вчиненням збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності України.
Інформацію про дату, час та місце розгляду справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації на території України було повідомлено відповідачу через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Таким чином, судом було вжито усіх можливих процесуальних заходів задля належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання та створення учасникам процесу належних умов для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, а також надано сторонам строк для подачі відзиву, відповіді на відзив.
Враховуючи вжиті судом заходи щодо сповіщення відповідача про час та місце розгляду справи, а також оприлюднення процесуальних документів у Єдиному державному реєстрі судових рішень, які знаходяться у вільному доступі, суд вважає, що рф належно повідомлена про розгляд даної справи, надання заяв по суті справи та доказів в обґрунтування своїх вимог або заперечень, тому є підстави для розгляду справи за наявними в справі матеріалами.
Оскільки відповідачем заяви про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов не надано, тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів, тобто про заочний розгляд справи, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.
За відсутності всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Згідно п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
За ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянами України, які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями паспортів (а.с. 3-4, 5-6).
27 травня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 було зареєстровано шлюб, після чого дружині було змінено прізвище на ОСОБА_10 (а.с. 7).
Під час спільного проживання у шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 (а.с. 8), яка після реєстрації шлюбу 20 вересня 2014 року з ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с. 9).
Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті с. Крупичполе Прилуцького району Чернігівської області (а.с. 7-на звороті).
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який неодноразово продовжувався та триває до теперішнього часу.
Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»).
рф здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф.
Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що рф, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.
Відповідно до пункту 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005 р., визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН.
Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.).
Декларація про право народів на мир, прийнята резолюцією 39/11 Генеральної Асамблеї ООН 12.11.1984 р., проголошує, що збереження права народів на мир та сприяння його здійсненню є одним з основних обов`язків кожної держави.
Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.
У даній справі позивачі звернулись в суд з позовом до держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої їм внаслідок збройної агресії російської федерації на території України.
У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом, оскільки Російська Федерація вийшла за межі суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, тому що будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну, і суди України, мають право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни.
Таким чином, російська федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування.
Вже сам факт збройної агресії російської федерації проти України є причиною виникнення ситуації, за якої позивачі понесли моральну шкоду і змушені відстоювати порушені відповідачем права в судовому порядку.
Із матеріалів справи також убачається, що вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року (а.с. 10-16), який залишено без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 26 липня 2023 року (а.с. 17-21, 22), ОСОБА_7 , громадянин рф, визнаний винуватим за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 438, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України, якому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Згідно даного вироку, наприкінці лютого 2022 року військовослужбовці в/ч НОМЕР_1 збройних сил російської федерації, в складі якої перебував ОСОБА_7 та займав посаду командира відділення санітара медичної роти приймально-сортувального взводу відділення збору та евакуації поранених 1-го танкового полку 2-ї Таманської мотострілкової дивізії здійснювали контроль території с. Крупичполе Прилуцького району Чернігівської області, де в цей час, а саме: 26 лютого 2024 року, перебувала родина позивачів. У результаті обстрілу військослужбовцями російської федерації ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, від яких остання померла. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді вогнепальних кульових поранень, які відносяться до категорії легких, середніх та тяжких.
Судом враховано, що за приписами частини шостої статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року № 1207-VII відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди рф.
Зі змісту п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування немайнової шкоди.
Згідно частини першої та четвертої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1ст. 1167 Цивільного кодексу України).
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
У пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст.12 та 81 ЦПК України.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Внаслідок військової агресії рф проти України, смерті дружини ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 , яка настала безпосередньо внаслідок військових дій військ рф, позивачі зазнали моральних втрат і душевних страждань.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою.
Загальновідомим, та таким, що не потребує доказування, є факт, що 24.02.2022 року почалось повномасштабне російське збройне вторгнення в Україну і триває до теперішнього часу.
Судом встановлено, що в результаті збройної агресії російської федерації проти України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебуваючи в автомобілі в с. Крупичполе Прилуцького району Чернігівської області під час обстрілу, перебували у психотравмуючій ситуації, яка унеможливлювала застосувати засоби оборони чи втекти, пережили стрес від усвідомлення того, що можуть бути позбавлені життя озброєними людьми, при цьому отримали тілесні ушкодження, а отже зазнали моральних страждань. Також позивачам завдано моральну шкоду у зв`язку із втратою рідної людини, через що вони перенесли стрес, відчай і безвихідь, внаслідок чого були порушені їх нормальні життєві зв`язки, звичайний ритм життя, погіршені емоційний та психологічний стан. Глибина моральних страждань також підтверджується тим, що смерть близької людини настала внаслідок злочинної поведінки військовослужбовців іншої держави, які обстріляли мирних людей, що не несли взагалі будь-якої загрози.
Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду позивачами доведено, що внаслідок саме збройної агресії російської федерації проти України вони відчувають душевні страждання, що не дають їм можливості проживати повноцінним життям, яким вони проживали до збройної агресії.
При визначенні розміру моральної шкоди, яку слід стягнути, суд враховує ступінь, глибину та характер душевних страждань позивачів, істотність вимушених змін у їх житті, принципи поміркованості, розумності і справедливості, та вважає, що немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи.
Отже, враховуючи характер порушень прав та законних інтересів позивачів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачами спосіб стягнення моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені рф стосовно позивачів.
З урахуванням встановлених судом фактичних обставин саме цієї конкретної справи, зокрема, смерті дружини та матері позивачів, на думку суду, заявлений розмір моральної шкоди завданої останніми внаслідок незаконної збройної агресії рф проти України, та порушення їх конституційних прав не виглядає явно завищеним. Суд, враховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, слід стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів моральну шкоду у вказаному в позовній заяві розмірі що, на переконання суду, відповідатиме завданим моральним стражданням.
Частиною 1ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, і питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
За правилами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави Україна слід стягнути 15 140 судового збору.
Керуючись статтями 2, 16, 23, 1167 ЦК України ЦК України, статтями 2, 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 247, 259, 263? 264, 265, 274, 279, 280, 281, 282, 283 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації на території України задовольнити повністю.
Стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації на користь ОСОБА_1 10 000 000 (десять мільйонів) гривень 00 коп, що на день подання позову еквівалентно 221 986,92 євро, моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.
Стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації на користь ОСОБА_2 15 000 000 (п`ятнадцять мільйонів) гривень 00 коп, що на день подання позову еквівалентно 332 980,37 євро, моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.
Стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації на користь держави Україна 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте Ічнянським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Позивач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .
Відповідач: держава російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації, місцезнаходження: російська федерація, м. Москва, вул. Житня, 14, кв. 1.
Повне судове рішення складено 19 грудня 2024 року.
Головуючий суддя В.М.Овчарик