ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року

м. Київ

справа № 553/601/22

провадження № 61-2129св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2023 року у складі судді Високих М. С., постанову Полтавського апеляційного суду від 24 січня 2024 року у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Бутенко С. Б., Обідіної О. І., та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року, ухвалену у такому самому складі колегії суддів,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що йому на підставі договору дарування, укладеного 20 вересня 2008 року з ОСОБА_3 , належить на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що з 16 жовтня 1999 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11 червня 2021 року у справі № 553/900/21 було розірвано.

Незважаючи на розірвання шлюбу, ОСОБА_2 у добровільному порядку не бажає знятися з місця реєстрації та виселитися із належного йому житла, чим перешкоджає користуватися та розпоряджатися його власністю. При цьому, ОСОБА_2 має у спільній частковій власності інше житло, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 49,9 кв. м.

Зазначав, що відповідачка не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не приймає, будинком не цікавиться та добровільно, незважаючи на його вимоги, не бажає залишити спірне житлове приміщення.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд захистити його порушене право на користування та розпорядження майном шляхом виселення ОСОБА_2 зі спірного житлового будинку.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, аби вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

На думку суду, виселення ОСОБА_2 покладе на неї надмірний тягар, а позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його прав як власника будинку щодо користування ним та не спростовано право відповідачки на користування спірним житлом, що порушить баланс інтересів сторін.

Суд першої інстанції послався на відповідні правові висновки Великої Палати Верховного Суду.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2023 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд також зазначив, що відповідачка була зареєстрована у спірному житловому будинку з 24 липня 2010 року, проживає у ньому як член сім`ї позивача, з яким перебувала у шлюбі до червня 2021 року, тому припинення шлюбних відносин не позбавляє ОСОБА_2 права користування займаним житловим приміщенням.

Особа, яка вселилася у житло в якості члена сім`ї власника житлового будинку набуває право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом. Підставою виникнення особистого сервітуту на спірне житло для ОСОБА_2 стала сукупність обставин: укладення шлюбу з ОСОБА_1 та його згода як власника цього житла на її вселення. Право такої особи на користування чужим майном, за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема, у разі припинення сімейних відносин, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Отже, відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню в залежності від обставин кожної конкретної справи.

Встановлено, що ОСОБА_2 у спірному будинку проживає та була зареєстрована з 24 липня 2010 року, як дружина позивача. При створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому їх права, у тому числі й житлові, розглядалися як постійні. У законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Крім того, у будинку позивача проживає та зареєстрована малолітня дочка сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка за домовленістю батьків мешкає разом з матір`ю, а тому виселення ОСОБА_2 призведе до порушення прав малолітньої дитини. Матеріали справи не містять відомостей, що після розлучення батьків судом або домовленістю між батьками визначене інше місце проживання дитини, ніж спірний будинок.Враховуючи, що концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у національному та міжнародному законодавстві, оскаржуване судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог про виселення матері дитини із спірного житлового приміщення, у повній мірі враховує інтереси цієї малолітньої дитини та захищає її право на спільне проживання з матір`ю.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Таким чином, підстави для виселення ОСОБА_2 , яка в установленому законом порядку зареєструвала в будинку позивача своє місце проживання та місце проживання своєї дитини, позивачем не доведені, а також необхідність і пропорційність такого заходу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно керувався тим, що право позивача на майно не може бути захищено шляхом виселення ОСОБА_2 , що стане надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке є постійним її місцем проживання, та таке втручання у право не є виправданим і пропорційним з урахуванням усіх обставин справи.

Посилання ОСОБА_1 на факт належності відповідачці 1/7 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 49,90 кв. м, житловою площею 33,1 кв. м, яка на праві спільної часткової власності також належить ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , не можуть взятися судом до уваги, оскільки проживання в цій квартирі дочки відповідачки значно погіршить її умови.

Додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_11 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 тис. грн на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що понесені відповідачкою витрати на професійну правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами. Проте з урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію розумності вартості їх розміру, апеляційний суд вважав, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 500 грн є завищеними щодо позивача, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час, що суперечить принципу співмірності розподілу судових витрат. Тому апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви представника відповідачки та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 тис. грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачкою у суді апеляційної інстанції.

Апеляційний суд послався на прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції, здійснивши аналіз справедливого балансу інтересів сторін та пропорційності між виселенням відповідачки й захистом прав позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Ленінського районного суду м. Полтави.Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2024 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2023 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 24 січня 2024 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 05 лютого 2024 рокупризначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили усіх обставин справи, а тому дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Суди не врахували, що ОСОБА_2 користувалася спірним житловим будинком за його згодою під час дії сервітуту, проте обставини, які були підставами для встановлення сервітуту, на час розгляду цієї справи припинилася у зв`язку з розірванням шлюбу між ними. Він не проживає з відповідачкою, не пов`язаний із нею спільним побутом та не веде спільного господарства, шлюб між ними розірвано, а тому право користування відповідачкою чужим житлом також припинилося і вона повинна звільнити його. Він немає іншого житла, проживає на найманій квартирі з іншою жінкою, з якою хоче створити сім`ю. Натомість, відповідачка має у власності 1/7 частку квартири АДРЕСА_2 , де на цей час проживає лише її мати, що відповідачкою не спростовано. При цьому, суду не було надано доказів неможливості створення у вказаній квартирі належних умов проживання для дитини з огляду на фактичну чисельність осіб, які там проживають. Крім того, суди не врахували, що під час розгляду справи між ним та відповідачкою не було спору про місце проживання дитини, ним не ставилося питання про виселення дочки з належного йому житлового приміщення, право користування дитиною спірним будинком ним не оспорювалося. Суди попередніх інстанцій не врахували справедливого балансу інтересів сторін та пропорційності між виселенням відповідачки й захистом його права власності, яке гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Між ним та відповідачкою склалися вкрай неприязні відносини, відповідачка забезпечена іншим житлом, а він вимушений винаймати житло, так як окрім спірного житлового будинку, іншого житла немає.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - ОСОБА_11 на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Посилання в касаційній скарзі на відповідні судові рішення Верховного Суду та Великої Палати Верховного Судує нерелевантними до обставин цієї справи. Суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що у будинку позивача проживає та зареєстрована малолітня дочка сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка за домовленістю батьків мешкає разом з матір`ю, а тому виселення ОСОБА_2 призведе до порушення прав малолітньої дитини.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 16 жовтня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11 червня 2021 року у справі № 553/900/21 розірвано.

Сторони мають двох спільних дочок: ОСОБА_13 , яка досягла повноліття, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Місце проживання ОСОБА_2 , починаючи з 24 липня 2010 року, було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із витягом з Державного реєстру правочинів від 20 вересня 2008 року та договором дарування від 20 вересня 2008 року ОСОБА_3 безоплатно передала, а ОСОБА_1 прийняв у дарунок жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади, сформованим на підставі заяви власника житла - ОСОБА_1 від 04 липня 2023року, ОСОБА_2 30 березня 2023 року було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно, співвласниками квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 49,90 кв. м, житловою площею 33,1 кв. м, є: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , із розміром часток власності - 1/7.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Полтави із позовом до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2022 року у справі № 553/2251/21, що набрало законної сили 18 березня 2022 року, у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Листом від 12 січня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 із пропозицією повідомити банківські реквізити для зарахування коштів з метою покриття щомісячних комунальних витрат.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вищезазначеним вимогам закону не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

За приписами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору, що й здійснив суд апеляційної інстанції.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами установлено, що відповідачка була зареєстрована у спірному житловому будинку з 24 липня 2010 року, проживає у ньому як член сім`ї позивача, з яким перебувала у шлюбі до червня 2021 року, тому, на думку суддів попередніх інстанцій, припинення шлюбних відносин не позбавляє ОСОБА_2 права користування займаним житловим приміщенням, оскільки особа, яка вселилася у житло в якості члена сім`ї власника житлового будинку набуває право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що обставини, які були підставами для встановлення сервітуту, припинилася у зв`язку з розірванням шлюбу між сторонами у справі. Позивач вказував, що не проживає з відповідачкою, не пов`язаний із нею спільним побутом та не веде спільного господарства і шлюб між ними розірвано, а тому право користування відповідачкою чужим житлом також припинилося і вона повинна звільнити його. Позивач, як власник будинку, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, у тому числі має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном в обраний нею спосіб.

Крім того, судами не враховано, що позивач немає іншого житла, проживає на найманій квартирі з іншою жінкою, з якою хоче створити сім`ю. Натомість, відповідачка має у власності 1/7 частку квартири АДРЕСА_2 .

Отже, передчасними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що виселення ОСОБА_2 стане для неї надмірним тягарем і призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції, оскільки спірний житловий будинок не є її єдиним житлом.

Посилання судів на те, що квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 49,90 кв. м, житловою площею 33,1 кв. м, також на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а тому проживання у цій квартирі малолітньої дочки сторін у справі значно погіршать її умови є помилковими, оскільки позивач вимог про виселення малолітньої дочки не заявляв, а наявність певних проблем ОСОБА_2 у користуванні належних їй 1/7 частки вказаної квартири не стосуються правовідносин із позивачем.

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, тому судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2023 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 24 січня 2024 рокута додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець