РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/9632/22

Провадження № 22-ц/4815/390/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання : Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло",

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 січня 2024 року, постановлене у складі судді Кучиної Н.Г., повний текст рішення виготовлено 04.01.2024 року, у справі № 569/9632/22,

в с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло", третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахункових коштів при звільнення.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді головного бухгалтера, а згідно наказу директора товариства за № 329-к від 22 вересня 2020 року її звільнено з роботи 22 вересня 2020 року, у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб.

У день звільнення з роботи їй була видана трудова книжка, однак в порушення вимог статті 116 КЗпП України їй не було виплачено усіх сум заробітної плати, які належали їй від товариства, зокрема кошти за 5 днів невикористаної щорічної відпустки та вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку.

Таким чином вважає, що відповідач повинен виплатити на її користь середній заробіток за період з 23.09.2020 року по29 грудня 2023 року, що з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог становить 3 602 665,62 грн.

Просила суд про задоволення позовних вимог.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло", третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахункових коштів при звільнення- задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло"на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1 932 612 (один мільйон дев`ятсот тридцять дві тисячі шістсот дванадцять) гривень 70 копійок.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло"на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12 405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) гривень 00 коп.

В апеляційній скарзі представник позивача посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково, безпідставно та необґрунтовано зменшив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Покликається на постанови Верховного Суду України та Верховного Суду у справах з аналогічних правовідносин.

Не погодившись із рішенням суду ТОВ "Нафтогаз Тепло" подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на принципи справедливості, співмірності та пропорційності, відповідно до яких та норм матеріального права розмір середнього заробітку необхідно зменшити до 5175,00 грн. Вважає, що суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду .

У відзивах на апеляційні скарги сторони вказують, що рішення суду у неоскаржуваній ними частині прийняте у відповідності до ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, а доводи викладені у апеляційних скаргах такими, що не заслуговують на увагу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення частково, а апеляційна скарга представника позивача залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам в повній мірі не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" на посаді головного бухгалтера.

Згідно наказу директора товариства № 329-к від 22 вересня 2020 року її було звільнено з роботи 22 вересня 2020 року у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб, пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Згідно пункту 2 наказу № 329-к від 22 вересня 2020 року роботодавець зобов`язався виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку (а.с. 9).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Нафтогаз Тепло», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про стягнення вихідної допомоги, скасування наказу задоволено. Стягнуто з ТОВ «Нафтогаз Тепло» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі шестимісячного середнього заробітку у розмірі 517 500,00 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Скасовано наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 09 жовтня 2020 року № 349-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера з 09 жовтня 2020 року згідно з пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Нафтогаз Тепло» задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2023 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Нафтогаз Тепло», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про стягнення вихідної допомоги, скасування наказу відмовлено .

Постановою Верховного Суду від 17.11.2023 р. у справі № 569/2319/21 постанову Рівненського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року скасовано. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» від 09 жовтня 2020 року №349-к змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2023 року залишено в силі.

29 грудня 2023 року ТзОВ «Нафтогаз Тепло» було виплачено ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 517 500 грн. 00 коп.

Таким чином, часом затримки розрахунку при звільненні позивача, що полягає у невиплаті їй вихідної допомоги є період з 23 вересня 2020 року по 29 грудня 2023 року.

Загальна сума компенсації по виплаті середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 4 304,26 грн (середньоденна заробітна плата) * 837 (кількість робочих днів) = 3 602 665, 62 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За частиною першою статті 47 КЗпП України (тут і далі в редакції на день звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 КЗпП України вказано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, зміни набрали чинності 19 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

У цій справі відповідач порушив строк виплати вихідної допомоги позивачеві при звільненні в сумі 517 500,00 грн.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Однак, колегія суддів не може погодитися з визначеним місцевим судом розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при

звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що,

виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого

статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені судами фактичні обставини справи, очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості (вихідна допомога), дій позивача та відповідача, апеляційний суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 517 500,00 грн.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21, від 15 березня 2023 року в справі № 201/8085/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 201/8083/21, від 17 травня 2023 року у справі № 201/8082/21.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права працівника на оплату праці.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання у право, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Ураховуючи викладене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити суму відшкодування визначену судом першої інстанції з 1932312,70 грн до 517 500,00 грн, оскільки сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно не співмірною із невиплаченою при звільненні вихідною допомогою.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє часткове підтвердження.

З огляду на викладене, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги про не співмірність розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром вихідної допомоги, тому оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Аргументи апеляційної скарги представника позивача щодо незгоди зі зменшенням розміру відшкодування, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відхиляються колегією суддів, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником вказаних норм права. Судом апеляційної інстанції враховано релевантну практику Верховного Суду щодо зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який відповідає критеріям розумності, справедливості та пропорційності.

Посилання апелянта на застосування судом першої інстанції норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставними, оскільки у справі, яка переглядається, суд першої інстанції врахував відповідну правову позицію Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду в аналогічних справах з урахуванням фактичних обставин даної справи.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Отже, відсутні підстави вважати, що суд у справі, яка переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки суд виходить з конкретних обставин кожної окремої справи.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Убачається, що позивач при подачі позову сплатила 12405 грн судового збору. Враховуючи, що позов задоволено на 14.36% від розміру задоволених вимог, судовий збір понесений позивачем при подачі позову підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 1781,36 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 січня 2024 року змінити.

Зменшити розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 1932612,70 грн до 517500 грн. та розмір стягнуто судового збору з 12405,00 грн до 1781,36 грн.

В решті рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 червня 2024 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.