Справа № 522/9648/24
Провадження № 2-з/522/192/24
УХВАЛА

20 червня 2024 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого-судді Чернявської Л.М.,

за участі секретаря судових засідань Купцова С.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову (в порядку п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України),

встановив:

18 червня 2024 року до Приморського районного суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову (в порядку п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України), в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 та накласти арешт на транспортний засіб, що належить ОСОБА_2 , а саме Mercedes-Benz GLE 400, 2022 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Заява мотивована тим, що 10 березня 2023 року між Заявником та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів у розмірі 100 000, 00 доларів США, у відповідності до якого ОСОБА_2 зобов`язалась повернути грошові кошти у строк до 10 березня 2024 року.

Станом на дату звернення, Відповідач суму позики не повернув, таким чином у Відповідача ОСОБА_2 виникла заборгованість.

Як зазначає Заявник, на неодноразові телефонні дзвінки та поставлені питання щодо строків повернення боргу, Відповідач конкретної відповіді не надав. На початку червня 2024 року зазначив, що має намір продати належний йому автомобіль та нерухоме майно, розрахуватись із боргом та змінити постійне місце проживання із України на Сполечені Штати Америки або одну із країн Європейського Союзу, у зв`язку із складністю ведення бізнесу та життя на території України.

Таким чином, існує серйозна вірогідність продажу Відповідачем усього належного йому нерухомого майна та транспортного засобу третім особам та зарахування коштів у іноземній банківські установи де звернути стягнення на низ буде майже неможливо.

Ухвалою суду від 19 червня 2024 року заяву призначено до розгляду на 20 червня 2024 року без виклику сторін по справі.

Розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову, суд приходить до висновку, що вказана заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Вирішення питання про забезпечення позову потребує зваженого підходу, оскільки забезпечення позову має відповідати тій цілі, для якої такий захід слугує, а не бути інструментом зловживання процесуальними правами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Метою процесуального інституту забезпечення позову є створення необхідних умов для повного та своєчасного виконання судових рішень. Водночас, зазначений інститут не може використовувались для створення умов або усунення перешкод в ухваленні бажаного для однієї зі сторін рішення.

Відповідно до ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України, позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд не вирішує спір по суті та не перевіряє обґрунтованість позовних вимог.

Звертаючись з відповідною заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, на підтвердження своїх доводів, заявник жодного доказу, який би давав змогу вважати та встановити судом, що підтверджував би побоювання позивача про неможливість чи затруднену можливість виконання рішення, у разі ухвалення такого на користь позивача.

Посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість настання в майбутньому негативних наслідків, без надання відповідного обґрунтування, в тому числі доказів вчинення відповідачем на даний час певних реальних дій, не є достатньою підставою для задоволення такої заяви.

В заяві також не вказано та до неї не додано доказів щодо співмірності заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно належне відповідачу нерухоме майно у співвідношенні до прав (інтересу) про захист яких просить заявник.

Таким чином, оскільки заява про забезпечення позову та її додатки не містять переконливих доказів, з яких можна зробити безспірний висновок про те, що відповідач імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, а тому підстави для забезпечення зазначеного позову відсутні.

Разом з цим, суд зазначає, що Заявник не виконав вимоги цивільно-процесуального законодавства, зокрема, заявником не внесено пропозицій щодо зустрічного забезпечення, відповідно до вимог статті 154 ЦПК України.

У зв`язку з наведеним суд не вбачає підстав для забезпечення позову, про намір подання якого заявлено ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України, суд,

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову (в порядку п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України) - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Суддя Чернявська Л.М.