справа № 367/4830/17
головуючий у суді І інстанції Кравчук Ю.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 вересня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог становить 46 386,84 грн ( 34 375,32 грн - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 34 375,32 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 12 011,52 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625), вказуючи, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав(-ла) Заяву № б/н від 9 вересня 2015 року, згідно якої отримав(-ла) кредит у розмірі 25 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що її заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, та дає згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідач в порушення умов договору не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 вересня 2023 року позовну заяву ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за Договором №Б/Н від 9 вересня 2015 року, в розмірі 46 386 гривень 84 копійки.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 481 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що факт саме несанкціонованого списання коштів з картки відповідачки не потребує доказування, та як наслідок, відповідальність за наявну заборгованість за фактом такого списання не може бути покладено на власника картки.

Також вважає, що за відсутності оформленого належним повідомленням клієнта Банку та його погодження із умовами та розміру та виду штрафних санкцій, які можуть бути до нього застосовані, Банк не має достатньо правових підстав вимагати стягнення таких видів санкцій.

1 листопада 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ПАТ КБ «Приват Банк» - Дурдинець Р.Ю., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що відповідач своїми діями сприяла незаконному використанню ПІН-коду невідомою особою, що дало змогу нею ініціювати платіжні операції. Жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що вказані операції були проведені без незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції відповідач суду не надала.

Вважає, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 липня 2022 року у справі № 367/8715/16-ц встановлено наступні преюдиційні для даної справи факти, а саме: зняття коштів позивача 14 серпня 2016 року було здійснено в результаті введення правильного ПІН-коду в банкоматі, відповідач особисто надала третім особам ПІН-код до карти, відповідач несе відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з карткового рахунку третіми особами.

Також вказує, що рішенням суду, яке набрало законної сили встановлено факт ознайомлення та погодження позичальника із умовами кредитування щодо розміру та порядок нарахування відсотків за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань та інших платежів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем обставин справи щодо наявності у відповідача грошового зобов`язання за кредитним договором б/н від 9 вересня 2015 року на умовах та розмірах, якими обґрунтовано позовні вимоги.

Колегія суддів не може в повному обсязі погодитись із такими висновками суду першої інстанції у з огляду на наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк» Кредитного договору № б/н від 9 вересня 2015 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 25 000 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач коштами користувався. Однак, свої зобов`язання належним чином не виконувала, в зв`язку з чим, за розрахунками позивача, станом на 12 вересня 2022 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 46 386 гривень 84 копійки, з яких: 34 375 гривень 32 копійки - заборгованість за тілом кредиту, 34 375 гривень 32 копійки - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 12 011 гривень 52 копійки - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

В той же час, є помилковими встановлені судом обставини про те, що ОСОБА_1 погодила сплату процентів за користування кредитом у базовому розмірі 42,00 % на рік (3,5% на місяць).

Апеляційним судом встановлено, що ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції позивач не надав підписану позичальником угоду чи довідку про умови кредитування, яка б підтверджували, що сторони, а саме позивач з відповідачем, обумовили у письмовому виді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, тому відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника ОСОБА_1 від 9 вересня 2015 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 9 вересня 2015 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (9 вересня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (25 липня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 9 вересня 2015 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Вказані обставини не правильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення вимоги щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ "ПриватБанк" відсотків за користування кредитом у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ "ПриватБанк" дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131 цс 19.

Ураховуючи наведене висновок суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача 12 011,52 грн - заборгованості по процентам є не правильним, а тому колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача.

Разом з тим, як убачається із змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 не заперечує факту підписання анкети-заяви про отримання кредитної карти.

В той же час вказує, що картка була видана їй з кредитним лімітом "0" гривень, якою вона користувалась за рахунок особисто внесених коштів; відповідно до розрахунку, у якому відсутній підпис та прізвище посадової особи, 14 серпня 2016 року їй, без її згоди та повідомлення її, встановлено шахрайськими діями кредитний ліміт та одразу знято кошти в іншому місті країни, коли вона фактично знаходилась в м. Буча, про що повідомила в Банк та звернулась із заявою до поліції про що відкрито кримінальне провадження № 0002871.

Отже, вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки кредитні кошти вона не отримувала та не користувалась ними.

Як встановлено судом та вбачається із ЄДРСР у справі № 367/8715/16-ц 22 липня 2022 року Ірпінським міським судом Київської області ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват банк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів.

У вказаній справі відповідач посилалася на те, що 14 серпня 2016 року не встановлена досудовим розслідуванням особа, зателефонувала на її особистий номер телефону, представилася працівником відділу безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк» та повідомила, що на даний час проходить перекодування карток банку і про успішність здійснення операції на особистий її телефон надійде CMC повідомлення з кодом, який вона повинна назвати особі, яка представилася працівником служби безпеки відповідача. Інформацію з отриманого CMC повідомлення, вона надала співрозмовнику будучи впевненою, що розмовляє з працівником банку. Сумніви щодо шахрайства були відсутні, оскільки співрозмовник чітко володів інформацією щодо її персональних даних та банківських продуктів, якими вона користується. 15 серпня 2016 року звернулася до Бучанського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», яке знаходиться по місту реєстрації для з`ясування, чому у вихідний день, а саме 14 серпня 2016 року телефонував їх співробітник з приводу перекодування карток, а пізніше з`ясувалось, що були списані ще й грошові кошти, які фінансова установа начебто перерахувала на її картковий рахунок. Працівник вищезазначеного відділення звернулася до головного офісу у м. Дніпро встановити причину списання кредитних коштів з картки за № НОМЕР_1 . Відповідача зняття великої суми грошей дуже збентежило і її працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» було запевнено, що кошти, які не санкціоновано було знято з кредитної картки № НОМЕР_1 будуть відновленні на картковому рахунку у повному обсязі у найближчий термін. 24 серпня 2016 року, не дочекавшись обіцянок вищезазначеної фінансової установи, відповідач звернулась із заявою про злочин до Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, в якій вказала, що 14 серпня 2016 року невстановлена особа, шляхом обману заволоділа грошовими коштами на загальну суму 20 000 грн, які відповідач начебто зарахував на її кредитну картку з лімітом на суму 25 000 грн. Слідчим Ірпінського відділення поліції винесено постанову, якою кримінальну справу за кримінальним провадженням №0002871, порушено за ч. 1 с. 190 КК України.

За результатами розгляду справи Ірпінський міський суд Київської області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів. Дане рішення суду не було оскаржено ОСОБА_1 та набуло законної сили 23 серпня 2022 року.

У зазначеному судовому рішенні встановлено, що зняття коштів позивача 14 серпня 2016 року було здійснено в результаті введення правильного ПІН-коду в банкоматі, позивач особисто надала третім особам ПІН-код до карти, позивач несе відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з карткового рахунку третіми особами.

Таким чином, кредитні кошти, які були надані відповідачу у якості ліміту підлягають стягненню саме з відповідачки, оскільки відповідачкою не спростовано, що фактично отримані кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті.

В той же час, колегія суддів не може погодитись із висновком суду про стягнення з відповідачки тіла кредиту саме у заявленому позивачем розмірі 34 375,32 грн з урахуванням наступного.

Так, в матеріалах справи міститься виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 станом на 5 серпня 2020 року, із якої вбачається, що до 14 серпня 2016 року, кредитний ліміт картки відповідачки становив "0" гривень. Також вбачається, що до 14 серпня 2016 року відповідачка користувалась картою виключно за рахунок особисто внесених коштів.

14 серпня 2016 року, як вже було встановлено судом та рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 липня 2022 року у справі № 367/8715/16-ц кредитний ліміт відповідачки було збільшено до 25 000 грн та списано з кредитного рахунку 20 000 грн.

Таким чином, оскільки апеляційним судом було встановлено, що відповідачка не погоджувала відсотки за користування кредитними коштами, стягненню з відповідачки підлягають тільки кошти в розмірі 20 000 грн, які були зняті з карткового рахунку, оскільки 5 000 грн банком було вписано за користування відсотками.

Крім того, від суми 20 000 грн необхідно також відняти суму коштів в розмірі 4,38 грн (які знаходились на картковому рахунку відповідачки до встановлення кредитного ліміту) та 1 040,27 грн і 182,99 грн (кошти внесені відповідачкою на поповнення картки).

Отже до стягнення з відповідачки підлягають кредитні кошти в розмірі 18 772,36 грн (20 000 грн-4,38 грн-1 040,27 грн-182,99 грн).

Таким чином, колегія суддів вважає частково доведеними та обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідачки, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру суми, що підлягає стягненню.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У суді першої інстанції заявлено позов на загальну суму 46 386,84 грн, із яких задоволенню підлягають 18 772,36 грн, що складає 40,47 % від суми позовних вимог.

Тому за розгляд позову у суді першої інстанції підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача 647,52 грн судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 40,47 % сплаченого судового збору за подання позовної заяви (1 600 грн).

Та за рахунок позивача підлягає відшкодуванню відповідачеві судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (100%-40,47%=59,53%). При поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2 400 грн, з яких 59,53% становить 1 428,72 грн (2 400*59,53% /100%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином за рахунок позивача підлягає відшкодуванню відповідачеві судовий збір у розмірі 781,20 грн (1 428,72 грн -647,52 грн).

Згідно з частиною 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 вересня 2023 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором від 9 вересня 2015 року по тілу кредиту у розмірі 18 772 (вісімнадцять тисяч сімсот сімдесят дві) грн 36 коп.

В решті вимог позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 781 (сімсот вісімдесят одну) грн 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба