Справа № 161/1284/24 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/1168/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

з участю

секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником ОСОБА_3 , на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

На обґрунтування доводів заяви вказував, що в березні 2024 року він дізнався про відкриття виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів на утримання дітей. Вказував, що відповідно до судового наказу від 31.01.2024 року з нього стягуються аліменти на неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітків (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зазначає, що оскільки він є військовослужбовцем ЗСУ та постійно перебуває в зоні бойових дій, він не отримує поштових повідомлень, а тому йому не було відомо про вказане судове рішення. При цьому, категорично не погоджується із винесеним наказом, оскільки не існувало жодних підстав для його видачі, так як він самостійно та в добровільному порядку надсилав грошові кошти на утримання своїх дітей, постійно перераховуючи їх на картку стягувачки, а також приймав участь в інших витратах, що стосувалися дітей і родини в цілому.

Крім того, вказує, що стягувач проживає з дітьми в його будинку, користується його автомобілями, земельною ділянкою і використовує отримані від нього кошти на власний розсуд. Звертав увагу суду на те, що при зверненні із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів стягувач ОСОБА_2 вказала неправдиву інформацію стосовно його ухилення від обов`язку утримувати дітей.

Таким чином, вважає, що з урахуванням наведеного та беручи до уваги, що він і надалі планує утримувати дітей, незважаючи на розірвання шлюбу із стягувачем, це є підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

На підставі вищевикладеного просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, судовий наказ, виданий 31 січня 2024 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з нього на користь стягувача ОСОБА_2 аліментів на неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 січня 2024 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2024 року заяву задоволено, визнано судовий наказ у справі № 161/1284/24 від 31 січня 2024 року, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області за заявою ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, таким, що не підлягає виконанню.

Не погодившись із даною ухвалою суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, вважаючи її незаконною і необґрунтованою, просила скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити в задоволенні заяви боржника про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки неповнолітні діти проживають та знаходяться на утриманні саме матері ОСОБА_2 , у зв`язку із чим і було видано судовий наказ про стягнення аліментів, тому в суду першої інстанції не було підстав визнавати цей виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Вказує, що боржником не доведено факт відсутності у нього матеріального обов`язку в подальшому сплачувати аліменти на дітей, навіть і при умові добровільного їх забезпечення раніше.

У відзиві на апеляційну скаргу представник боржника ОСОБА_1 ОСОБА_8 , вважаючи ухвалу суду обґрунтованою, постановленою з додержанням вимог чинного цивільного процесуального законодавства, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Зокрема вказувала, що її довіритель ОСОБА_1 самостійно в добровільному порядку надсилав грошові кошти на утримання своїх дітей, постійно перераховуючи їх на карту стягувача, а також приймав участь в інших витратах, що стосувались дітей і родини в цілому. Сума коштів за період з грудня 2022 по січень 2024 року складає майже 600 000 грн. Боржник і надалі продовжує в добровільному порядку самостійно надсилати кошти стягувачу, що не давало підстав для її звернення до суду з вимогою про видачу судового наказу.

В судове засідання сторони не з`явились.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник боржника ОСОБА_8 просила розгляд справи проводити за їх відсутності та просила у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити повністю, а ухвалу суду залишити без змін.

Від представника стягувача ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із її зайнятістю в іншому судовому процесі.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що учасники справи були належним чином повідомленими про час та місце розгляду даної справи, враховуючи подані клопотання, додержання судом строків розгляду справи, колегія суддів доходить висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву боржника ОСОБА_1 та визнаючи таким, що не підлягає виконанню, судовий наказ № 161/1284/24 від 31 січня 2024 року, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області у цивільній справі про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, суд першої інстанції виходив з того, що в ОСОБА_1 відсутній обов`язок сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 за даним судовим наказом, оскільки боржник у добровільному порядку та регулярно сплачував кошти на утримання дітей.

З такими висновками суду колегія суддів не може погодитись з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 31 травня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №440 та розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду від 15.05.2024 (справа № 161/544/24) (а.с.10,26).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11, 12).

Відповідно до копії Витягу №414 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10.11.2023 за адресою реєстрації та проживання ОСОБА_2 зареєстровані та проживають неповнолітні діти сторін. (а.с.13).

31 січня 2024 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у справі №161/1284/24 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 23.01.2024 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 18).

Згідно з витягом із реєстру Луцької територіальної громади від 21.06.2024 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.32 ).

Як слідує із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.01.2024 року, ОСОБА_1 є військовослужбовцем та приймає участь у бойових діях, перебуваючи безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій у складі ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » з 28.01.2024 року (а.с. 37).

У поданій заяві ОСОБА_1 звертає увагу на те, що ним регулярно в період з грудня 2022 року по січень 2024 року перераховувались кошти в різних сумах на платіжну картку ОСОБА_2 , що підтверджується копіями платіжних інструкцій (а.с.38-61).

Проте, суд апеляційної інстанції не вважає, що вказані обставини є підставами для визнання судового наказу про стягнення аліментів на дітей таким, що не підлягає виконанню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1 ст.191 СК України).

Згідно з п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

За положеннями ст.160 ЦПК України та ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» судовий наказ є особливою формою судового рішення та одночасно виконавчим документом.

Як визначено ст.170 ЦПК України, боржник має право протягом 15 днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до п.4, 5 ч.1 ст. 161 цього Кодексу, тобто щодо стягнення аліментів.

У разі видачі судового наказу відповідно до п.4 ч.1 ст.161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів , а за п.4 і 5 ч.1 ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути переглянуто за ново виявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Як зазначив боржник ОСОБА_1 , він 19 березня 2024 року звертався до суду з позовом про зміну розміру аліментів, однак просив залишити без розгляду його позов у справі № 161/6133/24.

Відповідно ж до норм ст.173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч.2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11 зроблено правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи:

процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили; коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання; матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання).

Отже, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Разом з тим, визнаючи таким, що не підлягає виконанню, судовий наказ Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2024 року у справі №161/1284/24, суд першої інстанції виходив з того, що в ОСОБА_1 відсутній обов`язок сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 за даним судовим наказом, оскільки він у добровільному порядку та регулярно сплачував кошти на утримання дітей у період до винесення такого наказу.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи заяви та наведені норми закону, апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що твердження боржника про те, що у нього відсутній обов"язок сплачувати аліменти, починаючи з дня подачі заяви стягувачкою, не доведені і не можуть бути підставою для скасування судового наказу.

Законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Статтею 273 СК України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у ст.267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Доводи ж боржника про відсутність у нього обов`язку сплачувати аліменти на дітей у зв`язку з тим, що ним належним чином виконувались батьківські обов`язки і щомісячно їм пересилалися кошти, не заслуговують на увагу колегії суддів.

Отже, наведені апелянтом обставини не можуть слугувати підставою для звільнення його від сплати аліментів, оскільки не скасовує обов`язку боржника сплачувати аліменти на дітей, які стягнуті судовим рішенням, та не звільняють його від цього зобов`язання.

Надана боржником інформація про переказ коштів на картковий банківський рахунок ОСОБА_2 не є достатнім доказом, який поза розумним сумнівом підтверджує періодичність, склад та розмір витрат стягувачки саме на утримання неповнолітніх дітей.

За змістом глави 15 СК України право на звернення до суду із позовом/заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку. Тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання та не ставиться в залежність від розірвання шлюбу.

Отже, на думку суду, добровільне виконання батьком дітей обов`язку з їх утримання не може бути підставою для висновку про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки стягнення аліментів шляхом звернення до суду з заявою про видачу судового наказу є абсолютним правом стягувача незалежно від добровільного виконання платником такого обов`язку.

Таким чином, обставини, на які посилається апелянт, як на підставу визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, не є безспірними, і підлягають оцінці та доведенню та не вказують на відсутність обов`язку боржника зі сплати аліментів.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання виконавчого документа (в даному випадку - судового наказу) таким, що не підлягає виконанню.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з викладеного, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2024 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді