Дата документу 17.06.2024
Справа № 501/1835/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

заявою ОСОБА_1

заінтересовані особи

1 ОСОБА_2 ,

2 служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області

предмет та підстави заяви: про встановлення факту, що має юридичне значення,

ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 30.04.2024 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, (заінтересовані особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області), згідно якої просить суд встановити, що він самостійно виховує та утримує малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері - ОСОБА_2 .

Заява обґрунтована тим, що він проживав у незареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 2021 року.

У сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 .

Позивач вказує в заяві, що наприкінці 2023 року його відносини із ОСОБА_2 припинились, з того часу донька проживає разом із ним, так як матір не має бажання займатися її вихованням та утриманням. Дитина знаходиться на повному утриманні та вихованні заявника. Заявник, як батько, піклується про здоров`я дитини, надає їй належний фізичний, духовний, розумовий, соціальний, гармонійний та безпечний розвиток, повністю матеріально забезпечує, самостійно виховує та утримує дитину.

Заявник стверджує в заяві, що він має право на оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яке ставиться в залежність від наявності судового рішення, що підтверджує факт самостійного виховання та утримання дитини.

Враховуючи вищезазначені обставини, він вимушений звернутися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заявник в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просить суд задовольнити заяву.

Заінтересовані особи були належним чином сповіщені про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явились.

Заінтересована особа ОСОБА_2 23.05.2024 надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення заяви не заперечила (а.с.22).

Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області 10.06.2024 надав до суду заяву про розгляд заяви без його участі з врахуванням прав та інтересів дитини (а.с.23).

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 30.04.2024 справа розподілена для подальшого розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.12)

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 24.08.2023 року, виданого Чорноморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.8).

Згідно копії нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_2 від 06.05.2024, остання, (згідно тексту) (а.с.17):

«…діючи вільно, свідомо та добровільно, без будь-якого тиску зі сторони, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, котре відповідає її внутрішній волі, повідомляє, що її малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без її участі».

Також, спільне проживання неповнолітньої дитини разом з батьком підтверджується:

- актом обстеження соціально (житлово) побутових умов проживання, згідно якого встановлено, що ОСОБА_1 наприкінці 2023 року припинив відносини з ОСОБА_2 та з цього періоду самостійно виховує та утримує свою малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16);

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 (а.с.23), ОСОБА_6 (а.с.28), ОСОБА_7 (а.с.34), які зазначають, що дитина ОСОБА_8 , 19.08.2023 проживає разом із своїм батьком ОСОБА_1 та знаходиться на його повному утриманні та вихованні;

- копіями квитанцій, видаткових накладних, чеків, згідно яких вбачається, що протягом періоду часу з вересня 2023 по березень 2024 рік, ОСОБА_1 витрачав кошти на придбання: ліжка дитячого, обладнання для ліжка, комоду «Верес», сповивального блоку «Верес» відкидного матрацу Baby Veres, наматрацника Baby Veres, сповивального матрацу Baby Veres, змінних пелюшок, коляски, дитячих речей, харчування та іграшок в магазині Антошка, здійснював оплату медичних досліджень в ТОВ Смартлаб, тощо (а.с.40-59).

ІV. Оцінка Суду.

За положеннями ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч.3 ст.151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

При цьому, згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які: самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Відповідно до ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій.

Згідно з п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1,2 та 4 ст.10 ЦПК України).

У відповідності до вимог п.4 ст.264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

При визначені підступності та можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства судом застосовано правовий висновок, зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі №560/17953/21.

Згідно змісту п.116, 117 Постанови неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

У данному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту який встановлює правосуб`єктність особи, як такою, яка самостійно виховує неповнолітню дитину, що є необхідним для застосування до заявника вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ для отримання відстрочки від мобілізації, заяв з боку заінтересованих осіб про наявність спору з цього приводу або відомостей про наявність позасудового розгляду вказаного питання до суду не надходило, тому розгляд справи здійснено у порядку Цивільного процесу.

При розгляді даної справи судом приймається до уваги, що Сімейним Кодексом України (далі СК) встановлено порядок визначення місця проживання дитини з одним з батьків, який вирішується самими батьками добровільно або судом у випадку наявності спору (ст.160 СК).

У даному випадку, згідно копії нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_2 від 06.05.2024, остання, (згідно тексту) (а.с.17):

«…діючи вільно, свідомо та добровільно, без будь-якого тиску зі сторони, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, котре відповідає її внутрішній волі, повідомляє, що її малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без її участі».

Водночас відповідно до ч.4 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Згідно Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» , що є додатком №5 до відповідного « Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що сам факт розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, тобто не встановлює статусу самостійного виховання, тому цей факт повинен встановлюватись окремо.

З наявних у матеріалах справи доказів суд встановив, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідною донькою ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 24.08.2023 року, виданого Чорноморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.8).

Проживання малолітної дитини разом з батьком підтверджується актом обстеження соціально (житлово) побутових умов проживання, згідно якого встановлено, що ОСОБА_1 наприкінці 2023 року припинив відносини з ОСОБА_2 та з цього періоду самостійно виховує та утримує свою малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина знаходиться в окремій кімнаті з батьком, має все необхідне, тощо (а.с.16).

Крім того проживання неповнолітньої дитини разом з батьком підтверджується:

- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 (а.с.23), ОСОБА_6 (а.с.28), ОСОБА_7 (а.с.34), які зазначають, що дитина ОСОБА_8 , 19.08.2023 проживає разом із своїм батьком ОСОБА_1 та знаходиться на його повному утриманні та вихованні;

- копіями квитанцій, видаткових накладних, чеків, згідно яких вбачається, що протягом періоду часу з вересня 2023 по березень 2024 рік, ОСОБА_1 витрачав кошти на придбання: ліжка дитячого, обладнання для ліжка, комоду «Верес», сповивального блоку «Верес» відкидного матрацу Baby Veres, наматрацника Baby Veres, сповивального матрацу Baby Veres, змінних пелюшок, коляски, дитячих речей, харчування та іграшок в магазині Антошка, здійснював оплату медичних досліджень в ТОВ Смартлаб, тощо (а.с.40-59).

Зазначені вище обставини дають змогу суду прийти до висновку про встановлення факту, який має юридичне значення, а саме того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 самостійно виховує та утримує малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно з нормами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку про задоволення заяви.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених стороною по справі в обґрунтування власної правової позиції, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 (заінтересовані особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області) про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , самостійно виховує та утримує малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко