Справа № 357/5874/24
Провадження № 2/357/2948/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бебешко М. М. ,

при секретарі Мартиненко Є. Є.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у приміщенні суду м. Біла Церква позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: 1) ОСОБА_3 ; 2) ОСОБА_4 ; 3) ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И В :

19 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд вселити її, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в жиле приміщення будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є власником 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яка рішенням Білоцерківської міської ради змінила назву на ОСОБА_6 .. Вказана частина житлового будинку розташована на приватизованій земельній ділянці, площею 0,0282 га, з кадастровим номером :04:022:0073. Право власності на нерухоме майно відповідач набув 26 жовтня 2011 року на підставі договору дарування. 1/2 частина житлового будинку є ізольованою квартирою, площею 46,5 кв.м., до складу якої входять дві житлові кімнати, коридор та кухня. Співвласниками іншої 1/2 частки житлового будинку є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 02 березня 2002 року між сторонами укладено шлюб. 01 грудня 2011 року відповідач вселив позивачку у вказану частину житлового будинку на правах члена сім`ї власника житла. У позивача відсутнє інше житло. Позивачка на протязі 12 років проживає у вказаному житловому будинку та сплачує за нього комунальні послуги. В жовтні 2022 року позивача тимчасово виїхала до Чеської республіки, а повернувшись додому 06 грудня 2023 року з`ясувала, що відповідач поміняв замки вхідних дверей та не впускає її до житла. Вона зверталася до Білоцерківського районного управління поліції, проте її було рекомендовано звернутися до суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 квітня 2024 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешку М.М.

22 квітня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця реєстрації відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 24 квітня 2024 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено підготовче засідання на 23 травня 2024 року.

Через неявку відповідача в підготовче засідання, призначене на 24 травня 2024 року, останнє судом відкладено та повторно призначене на 19 червня 2024 року..

Через повторну неявку відповідача в судове засідання, призначене на 19 червня 2024 року, останнє судом відкладено та повторно призначене на 21 червня 2024 року.

21 червня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача адвоката Шевчука Ю.І. про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задоволити в підготовчому засіданні. Судові витрати просить залишити за позивачем та не стягувати їх з відповідача.

21 червня 2024 року на адресу суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_2 , у якій останній просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить суд ухвалити рішення в підготовчому засіданні.

Фіксування підготовчого засідання технічними засобами фіксації не здійснювалося відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне:

Сторони перебувають у шлюбі між собою з 02 березня 2002 року.

Відповідачу на праві приватної власності згідно договору дарування від 26 жовтня 2011 року належить 1/2 частка житлового будинку з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд та земельна ділянка, площею 0,0282 га за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано 25 листопада 2011 року.

Третім особам у справі належить по 1/6 частині вказаного житлового будинку.

Позивачка зверталася до Білоцерківського районного управління поліції щодо протиправних дій ОСОБА_2 , проте останній листом від 15 грудня 2023 року було рекомендовано звернутися до суду.

Станом на 07 березня 2024 року позивачка не зареєстрована на території Білоцерківської міської територіальної громади.

Позивачкою також долучено до матеріалів справи копії квитанції про сплату неї грошових коштів за послуги з електропостачання та природного газу за адресу : АДРЕСА_3 за період 2022-2023 років.

Відповідач 28 травня 2024 року звернувся до суду із заявою про визнання позову, у якій просив суд позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити в повному обсязі, розглянути справу за його відсутності та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків від сплаченого судового збору.

При вирішенні справи суд виходить з наступного:

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

Згідно із частиною першою статті 116 Житлового кодексу Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Приймаючи до уваги те, що відповідно до пояснень представника позивача про відсутність іншого житла у його довірительки та враховуючи те, що остання є членом сім`ї відповідача, як власника 1/2 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , суд вважає, що заборона відповідача на вселення відповідача у належну йому частину житлового будинку, буде порушувати право на житло позивача, передбачене статтею 47 Конституції України.

Правова позиція у подібних за змістом правовідносинах висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19, а суд, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про вселення підлягають до задоволення в повному обсязі.

Подібна правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19.

За результатами підготовчого засідання суд, відповідно до ч.2 ст. 200 ЦПК України, постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

За результатами підготовчого провадження суд, відповдіно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У разі визнання відповідачем позову суд, відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, відповдіно до вимог ч.5 ст. 206 ЦПК України, не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

З урахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 в підготовчому засіданні звернувся до суду із заявою про визнання позовних вимог у повному обсязі, суд приймає дане визнання позову відповідачем, так як воно не суперечить вимогам закону та не порушує права та інтереси третіх осіб.

Так, як відповідач визнав позовні вимоги в підготовчому провадженні, суд відповідно до ст. 200 ЦПК України, за результатами розгляду справи в підготовчому засіданні, ухвалює рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до змісту ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати у справі при задоволенні позову, покладаються на відповідача.

Приймаючи до уваги те, що представник позивача адвокат Шевчук Ю.І. в своєму клопотанні, поданому до суду 21 червня 2024 року просив суд залишити судові витрати за позивачем та не стягувати їх з відповідача, суд вважає за можливе клопотання в цій частині задоволити за залишити за позивачем судові витрати у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: 1) ОСОБА_3 ; 2) ОСОБА_4 ; 3) ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення задоволити повністю.

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в жиле приміщення будинку АДРЕСА_1 .

Судові витрати у справі залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 . РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 . РНОКПП: НОМЕР_2 .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача:

1. ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 . РНОКПП: матеріали справи не містять.

2. ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 . РНОКПП: матеріали справи не містять.

3. ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 . РНОКПП: матеріали справи не містять.

Суддя М. М. Бебешко