КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 червня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Жовноватюк В.С. в м. Київ 22 лютого 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В липні 2023 року позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 40781,70 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 25 червня 2021 року уклали кредитний договір № 508645795. Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті www.moneyveo.ua. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) на укладення кредитного договору та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до п. 4.2 кредитного договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством в якості електронного підпису позичальника буде використовуватись логін та пароль особистого кабінету.

Відповідно до реєстру боржників № 148 від 25 серпня 2021 року до договору факторингу № 28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової допомоги до відповідача за кредитним договором.

20 жовтня 2022 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 20102022, у відповідності до умов якого, ТОВ «Таліон Плюс» передає, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до боржників, вказані в Реєстрах прав вимоги. Відповідно до Реєстру прав вимоги № 1 від 21 жовтня 2022 року до договору факторингу, позивач набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 40781,70 грн., з яких 11500 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 29281,70 грн. сума заборгованості за відсотками.

Всупереч умов кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги відповідач не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунок позивача, ні на рахунок первісного кредитора.

З моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» суму заборгованості за кредитним договором № 508645795 в розмірі 40781,70 грн., покладено на відповідача судові витрати в розмірі 2684 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 11263,10 грн., з яких 8300 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 2963,10 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що не погоджується з розрахунками позивача, оскільки заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах кредитного договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому не підлягають задоволенню.

Наголошував, що згідно правових висновків Верховного Суду, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені проценти за кредитним договором та неустойку припиняється. Строк кредитування за кредитним договором № 508645795 від 25 червня 2021 року був погоджений та становив 30 днів. Доказів того, що відповідач ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення суми кредиту у порядку, передбаченому кредитним договором, матеріали справи не містять, не надано і доказів того, що первісний кредитор погодив зміну строку кредитування, як це передбачено договором. Відтак, надані позивачем витяги з реєстрів боржників до договору факторингу та розрахунки заборгованості не можуть вважатися належними доказами наявності такої заборгованості, оскільки з наданих розрахунків не вбачається, як саме нараховувались проценти за користування кредитними коштами до укладання договорів факторингу, тобто розрахунки заборгованості складені ТОВ «ФК «ЄАПБ», а не первісними кредиторами. Інших доказів на підтвердження розміру заборгованості зі сплати відсотків суду не надано.

Пояснював, що за кредитним договором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало відповідачу кредит в розмірі 8300 грн. строком на 30 днів, тобто до 25 липня 2021 року. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 434,35 % річних від суми кредиту з розрахунку 1,19 % на добу, тип процентної ставки фіксований. ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором позики за відсотками - 29281,70 грн. Згідно кредитного договору, строк його дії 30 днів, тому сума нарахованих процентів має бути нарахована наступним чином: тіло кредиту 8300 грн. х 1,19% х 30 днів = 2963,10 грн. Тобто, з 25 липня 2021 року припинилося право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та інші платежі за цим договором. Заяви щодо продовження дії договору після 25 липня 2021 року відповідачем не подавалися. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався з матеріалами справи, умовами кредитного договору, позивач не надав, хоча в цій частині саме на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування, а отже ці конкретні позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки є необґрунтованими та недоведеними.

Вказував, що надані позивачем виписка та розрахунок заборгованості за кредитом, складені працівниками позивача, є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача та не є правовою підставою для стягнення відповідних сум, не можуть слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоведеного розміру суми непогашеного кредиту. Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення, тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці, є правильними.

Вказував, що позивачем у позові зазначено суму тіла кредиту 11500 грн., однак доказів видачі кредиту в такій сумі не надано. Відповідно до п. 1.3 кредитного договору, кредитодавець надає відповідачу перший транш за договором у сумі 8300 грн.

Зазначав, що пропорційно до задоволених вимог підлягає зменшенню і розмір судового збору, стягнутого з нього судом.

Заявляв про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, які очікує понести в зв`язку з розглядом справи, в розмірі 6000 грн.

Від позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вважаючи рішення законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу - безпідставною та необґрунтованою.

Наводив обставини укладення кредитного договору ОСОБА_1 з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» у формі електронного договору, зазначав, що відповідачем ці обставини спростовані не були, даний договір не є розірваним, не визнано недійсним, щодо нього діє презумпція правомірності правочину.

Зауважував, що враховуючи умови надання кредитних коштів, можна дійти висновку, що саме апелянт має доступ до свого рахунку та має можливість надати суду виписку зі свого рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, однак будь-яких належних доказів для спростування позову ним не надано. На підтвердження заявлених вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» надано копії відповідного кредитного договору, договору факторингу з відповідними додатками та розрахунок заборгованості за договором, які апелянт належними доказами не спростував.

Крім того, ТОВ «ФК «ЄАПБ» на спростування відповідних тверджень, викладених апелянтом у відзиві на апеляційну скаргу, подав разом із відповіддю на відзив ряд документів, зокрема платіжне доручення на перерахування коштів, детальні розрахунки заборгованості від первісних кредиторів за відповідним кредитом, що підтверджує наявність відповідної заборгованості та надання кредитних коштів.

Зазначав, що позивачем надано підтвердження перерахування коштів, зокрема відповідне платіжне доручення. Доказів протилежного, зокрема того, що відповідні кошти не були зараховані на картковий рахунок позичальника, відповідач суду не надав. Наголошував, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» в повній мірі довів факт отримання апелянтом кредитних коштів за кредитним договором. Заборгованість, як і отримання апелянтом кредитних коштів, підтверджується з огляду на наявні докази в матеріалах справи, зокрема розрахунком заборгованості та детальними розрахунками заборгованості від первісних кредиторів, підтвердженням надання коштів (платіжне доручення) та відповідними копіями договору, в яких відображаються всі істотні умови такого виду договору, та договором факторингу з відповідними додатками.

Вказував, що будь-яких належних та допустимих доказів, які спростовують позовні вимоги позивача, зокрема контррозрахунок заборгованості, відповідачем не надано. Отже, зазначена заборгованість підтверджується з огляду на наявні в справі докази, які не спростовані належним чином. З наданих позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що вони є чіткими, зрозумілими та узгоджуються з умовами кредитного договору.

Вважав, що доводи апелянта щодо невірного нарахування відповідних відсотків поза межами кредитування спростовуються розрахунками заборгованості від первісних кредиторів та умовами кредитного договору. Відповідно до розрахунків заборгованості, вбачається, що за договором № 508645795 нарахування прострочених відсотків здійснювалось первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з 29 липня 2021 року по 24 серпня 2021 року включно, первісним кредитором ТОВ «Таліон Плюс» з 26 серпня 2021 року по 22 жовтня 2021 року, що становить в загальному менше 90 днів. Тому нарахування відсотків за користування кредитом є правомірним, що підтверджується умовами кредитного договору та доказами кредитної заборгованості.

Зауважував, що оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, а договір факторингу відповідачем не оспорювався, в даному випадку слід виходити із презумпції правомірності правочину договору в цій справі та презумпції обов`язковості виконання договору.

Підсумовував, що судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права та справу розглянуто з повним з`ясуванням фактичних обставин справи.

Щодо витрат відповідача на професійну правничу допомогу, вказував, що заявлена ним вартість виконаних робіт в розмірі 6000 грн. з огляду на малозначність та складність справи є неспівмірною. При цьому відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 25 червня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 508645795, за яким відповідачеві надано кредит у сумі 11500 грн. під 434,35 % річних строком на 30 днів (а. с. 5 - 7).

25 червня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснено переказ коштів ОСОБА_1 на підставі кредитного договору № 508645795 в розмірі 8300 грн., а 27 червня 2021 року - в розмірі 3200 грн., згідно платіжних доручень (а. с. 70 - 71).

25 серпня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» уклали договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого ТОВ «Таліон плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором 508645795.

20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20102022.

Відповідно до реєстру прав вимоги № 1 від 20 жовтня 2022 року та договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до відповідача в сумі 40781,70 грн., з яких: 11500 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 29281,70 грн. - заборгованість за відсотками (а. с. 8 - 10).

Позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором від 25 червня 2021 року № 508645795, відповідно до якого заборгованість по основному боргу становить 11500 грн., по відсоткам 29281,70 грн., всього станом на 30 червня 2023 року складає 40781,70 грн. (а. с. 11).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному випадку не повернуті, і оскільки кредитор має право вимагати виконання обов`язку в будь-який час, позивач вправі вимагати захисту своїх прав в судовому порядку.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини 1 статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши наявні у матеріалів справи докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, який не спростовано доводами апеляційної скарги, що кредитний договір від 25 червня 2021 року підписано відповідачем ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто, належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами кредитного договору.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів видачі кредиту в сумі 11500 грн., з огляду на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» надано платіжні доручення від 25 червня на суму 8300 грн. та 27 червня 2021 року на суму 3200 грн. на підтвердження даних обставин, які є належними та допустимими доказами.

Відповідно до п.п. 1.1. кредитного договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 11500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (далі - «Правила»)

Відповідно до п.п. 1.7. кредитного договору, кредитна лінія надається строком на 30 (тридцять) днів від дати отримання кредиту позичальником (далі - «Дисконтний період»). У випадку надання першого траншу не в день укладення договору, строк дії кредитної лінії автоматично продовжується на ту кількість днів, на яку відрізняється дата укладення Договору по відношенню до дати надання першого траншу за Договором.

Відповідно до п.п. 1.9. кредитного договору, за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку:

Відповідно до п.п. 1.9.1. виключно на період строку визначеного в п. 1.7 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 434,35 процентів річних, що становить 1,19 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним.

Відповідно до п.п. 1.9.3 договору, якщо позичальник користується кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів, в порядку передбаченому п. 1.8 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин сторін застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 620,50 процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним.

Отже, договором передбачено проценти за користування кредитом, як на час дії договору, так і за межами строку, на який відповідачу надано кредит.

У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Отже, актом цивільного законодавства визначено наслідки порушення зобов`язання боржником, а саме стягнення неустойки, штрафу.

За таких обставин, визначення сторонами у договорі можливості перерахування відсотків за користування кредитом за минулий час в сторону збільшення їх розміру, як санкцію за несплату чи неповну сплату боржником заборгованості за кредитним договором, суперечить акту цивільного законодавства.

Крім того, у відповідності до п. 4.3 договору сторони погодились, що проценти нараховані після закінчення строку дії цього договору чи його дострокового розірвання є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В той же час, ч. 2 ст. 625 ЦК України не передбачає обов`язку сторони кредитного договору сплачувати проценти за користування грошовими коштами. Так, за змістом вказаної норми закону, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, нарахування 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, як спосіб захисту грошового інтересу і полягає в отриманні компенсації за неналежне виконання зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16).

За таких обставин, визначені договором проценти за користування коштами (п. 4.3 договору) не можуть бути відсотками за порушення грошового зобов`язання, що передбачені ст. 625 ЦК України.

Враховуючи наведені умови договору, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 11500 грн. та 4105,50 грн. заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 1.3. кредитного договору за ставкою 1,19 % за кожен день користування кредитом за період з 25 червня 2021 року по 25 липня 2021 року (11500*35,7% (30*1,19%)).

При цьому, надаючи оцінку діям позивача щодо нарахування відсотків після закінчення строку кредитування, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1.9.1. кредитного договору № 508645795 від 25 червня 2021 року за умови продовження строку дисконтного періоду, на умовах п. 1.8. договору, з наступного дня після закінчення вказаного в п. 1.7. договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 620,50 (чотириста п`ятдесят дві цілих сорок дві сотих) процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Кредитодавець, за своїм вибором, може надавати позичальнику знижки на розмір індивідуальної процентної ставки, про що останній інформується в особистому кабінеті.

Відповідно до п. 4.3. кредитного договору, сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, строк дії договору від 25 червня 2021 року сторонами визначений 30 днів, якщо позичальник не виявить наміру пролонгувати даний договір.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про вчинення позичальником ОСОБА_1 дій щодо пролонгації дії договорів, отже, спірний кредитний договір від 25 червня 2021 року не був пролонгований та закінчив свою дію 25 липня 2021 року.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення із ОСОБА_1 процентів за кредитним договором від 25 червня 2021 року за користування кредитом, нарахованих після спливу строку кредитування, є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що нарахування прострочених відсотків здійснювалось первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з 29 липня 2021 року по 24 серпня 2021 року включно, первісним кредитором ТОВ «Таліон Плюс» з 26 серпня 2021 року по 22 жовтня 2021 року, що становить в загальному менше 90 днів, тому нарахування відсотків за користування кредитом є правомірним, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 11500 грн. за основною сумою боргу та в розмірі 4105,50 грн. заборгованості за відсотками, всього 15605,50 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви за вимогу майнового характеру позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2684 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до часткового задоволення позовних вимог, то сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 1019,92 грн. (2 684 * 38 %).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 3220,80 грн. судового збору. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до часткового задоволення позовних вимог, то сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню з позивача на його користь пропорційно до відхилених позовних вимог, а саме у розмірі 1996,90 грн. (3220,80 * 62 %).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає за можливе стягнути з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 різницю між сумою, яка підлягає стягненню з останнього на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 976,98 грн. (1996,90 - 1019,92).

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року скасувати та прийняти постанову.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (м. Київ: вул. Симона Петлюри, 30, м. Київ, ) заборгованість за кредитним договором від 25 червня 2021 року № 508645795 в розмірі 11500 грн. за основною сумою боргу та в розмірі 4105,50 грн. заборгованості за відсотками, всього 15605,50 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 976,98 грн.

У задоволенні решти позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.