Житомирський апеляційний суд
Справа №282/186/21 Головуючий у 1-й інст. Носач В. М.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №282/186/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 06 травня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Носача В.М. в смт.Любарі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» або банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця. Просило стягнути з відповідачів заборгованість за тілом кредитного договору від 11 жовтня 2013 року №б/н у сумі 19 975,48 грн станом на дату смерті позичальника.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (далі - позичальник) підписав анкету-заяву №б/н із метою отримання банківських послуг, уклавши договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви і приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором, що містить умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Банк відкрив картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку, і надав позичальнику в користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 10 000 грн. Позичальник ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Спадкоємці позичальника мали право подати заяву про прийняття або про відмову від прийняття спадщини до 11 червня 2019 року. Спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, у яких адреса реєстрації зазначена: АДРЕСА_1 . Банк 17 червня 2020 року надіслав претензію кредитора до Любарської державної нотаріальної контори, на що 13 липня 2020 року отримав відповідь про те, що спадкоємці померлого позичальника з заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися та після смерті спадкодавця спадкова справа заведена на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк». Спадкоємцям позичальника 05 жовтня 2020 року направлений лист-претензія, яким пред`явлені вимоги, але наразі борг не погашений. На дату смерті позичальника ОСОБА_3 його заборгованість перед банком за кредитним договором становила 19 975,48 грн, що є заборгованістю за простроченим тілом кредиту. Оскільки відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника, то спадкування обов`язків відбулося відповідно до частини третьої ст.1268 ЦК України, враховуючи ті обставини, що відповідачі не відмовилися від спадщини у шестимісячний строк з дня її відкриття.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 06 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що по-перше, позичальник ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємці позичальника мали право подати заяву про прийняття або про відмову від прийняття спадщини у строк до 11 червня 2019 року. В даному випадку спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Ця обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, які спадщину прийняли, до складу якої увійшли і кредитні зобов`язання померлого позичальника, оскільки протягом шести місяців від дня відкриття спадщини не відмовилися від неї. По-друге, банк до суду першої інстанції подав клопотання про витребування доказів, але суд першої інстанції усунувся від здійснення правосуддя, чим порушив норми ст.ст.2,4,5,10 ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Так, судова повістка про виклик доставлена 31 січня 2024 позивачу АТ КБ «ПриватБанк» до електронного кабінету, що підтверджено довідкою про доставку електронного документа. Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від отримання судових повісток відмовилися, що підтверджено довідками Укрпошти. За положення частини дев`ятої ст.130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Додатково оголошення про виклик відповідачів розміщено на офіційним веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого відповідачі також вважаються повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За змістом положень частини другої ст.372 ЦПК України неявка учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи банку в задоволенні позову до спадкоємців боржника, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено наявність, об`єм та вартість спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , тобто банк не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця на праві власності за життя будь-якого рухомого/нерухомого майна та щодо його вартості. Не містять таких відомостей і матеріали спадкової справи, які витребувані судом. Сам лише факт спільного проживання відповідачів із ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини не свідчить про фактичне прийняття спадщини та про наявність будь-якого спадкового майна. Крім того, станом на 11 грудня 2018 року з спадкодавцем проживали та були зареєстровані, крім відповідачів, також ОСОБА_4 (батько померлого), ОСОБА_5 (мати померлого) та ОСОБА_6 (син померлого). Разом із тим, позовні вимоги до цих осіб не заявлені.

Колегія суддів не може погодитися із підставами відмови судом першої інстанції у задоволенні позову з таких мотивів.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга ст.1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

За частинами другою та третьою ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину (частини ст.1281 викладені у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03 липня 218 року №2478-VІІІ, який введений в дію 04 лютого 2019 року, оскільки цей Закон застосовується до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію).

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (ст.1281 ЦК України).

За положеннями ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі №615/473/20 зазначено, що: «одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у ст.ст.12,81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного ст.1281 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Отже, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року в справі №640/6274/16-ц виснувано, що: «при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою ст.1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої ст.1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених ст.1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої ст.1282 ЦК України. Враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна».

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 19 січня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.21).

У анкеті-заяві зазначено про те, що ОСОБА_3 згодний із тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_3 ознайомився і згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в банку.

Разом із тим, матеріали справи не містять підтверджень того, що ОСОБА_3 при погодженні та підписанні ним заяви від 19 січня 2011 року ознайомився та надав згоду саме на ті Тарифи і Умови та Правила надання банківських послуг, ксерокопії витягів із яких додані позивачем до матеріалів справи, тобто, що саме ці істотні умови договору мав на увазі позичальник при вчиненні правочину. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Тарифів та Умов і правил у редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору не дає підстав розцінювати умови, прописані у наданих позивачем витягах із Тарифів та Умов і Правил, як невід`ємну складову частину змісту договору, а тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником ОСОБА_3 . ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», дотримався вимог, передбачених чинним законодавством України про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі спадкодавцем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо процентних ставок за користування кредитом та застосування овердрафту (а.с.22-47).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.55).

У матеріалах справи відсутні докази того, що спадкоємці ОСОБА_3 повідомляли кредитора, тобто позивача, про відкриття спадщини.

АТ КБ «ПриватБанк» 17 червня 2020 року звернулося до Любарської державної нотаріальної контори з претензію кредитора від 21 травня 2020 року за №SAMDN1379 щодо включення кредиторських вимог АТ КБ «ПриватБанк» в спадкову масу померлого ОСОБА_3 , а також просило повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком у розмірі 13 837,92 грн, повідомити банк чи зверталися спадкоємці із заявами про прийняття спадщини та надати відомості про видані свідоцтва про право на спадщину та про осіб, які такі свідоцтва отримали (а.с.56-57).

Листом від 30 червня 2020 року №143/02-14, який отриманий позивачем 13 липня 2020 року, Любарська державна нотаріальна контора Житомирської області сповістила позивача про те, що на підставі претензії кредитора від 21 травня 2020 року заведена спадкова справа №30/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 . Одночасно кредитора спадкодавця запевнено, що при зверненні спадкоємців для оформлення спадщини нотаріальною конторою будуть вжиті заходи щодо забезпечення вимог кредитора (а.с.58).

АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві послався на те, що відповідачі є спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, а тому вважає їх такими, що прийняли спадщину, а відтак повинні задовольнити вимоги кредитора спадкодавця.

Відповідно до частини другої ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї.

05 жовтня 2020 року банк звернувся до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із листами-претензіями від 09 вересня 2020 року №SAMDN1379, як до спадкоємців позичальника, з вимогою щодо погашення боргу. Претензія обґрунтована, тим, що відповідачі постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки не заявили нотаріусу про відмову від неї (а.с.59-63).

Отже, позивач довів, що як кредитор спадкодавця ОСОБА_3 пред`явив вимоги до його спадкоємців в строки, передбачені ст.1281 ЦК України, а тому на часі з`ясувати виконання іншого обов`язку позивачем доведення кола спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті позичальника.

Так, позичальник ОСОБА_3 на час смерті був зареєстрований в АДРЕСА_1 , що підтверджується ксерокопією паспорта серії НОМЕР_1 (а.с.50). У матеріалах справи також наявна ксерокопія паспорта серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 , тобто відповідача. Із штампа Любарського районного відділу Управління МВС, який міститься на ксерокопії паспорта вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована в с.Нова Чорторія (а.с.51-52). Також у матеріалах справи наявна ксерокопія паспорта серії НОМЕР_3 на ім`я відповідача ОСОБА_1 . Із штампа Любарського районного відділу Управління МВС, який міститься на ксерокопії паспорта вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.53-54).

Окрім того, із довідки, виданої Старочорторийським старостинським округом Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 29 квітня 2021 року №347, слідує, що ОСОБА_3 станом на 11 грудня 2018 року був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 й склад сім`ї наступний : батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_5 , дружина - ОСОБА_2 , повнолітній син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітній син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.125).

Отже, позивачем доведено, до відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 належать до кола спадкоємців позичальника ОСОБА_3 , оскільки постійно проживали разом із ОСОБА_3 на час його смерті та за положеннями частини третьої ст.1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину, враховуючи, що у встановленому законом порядку вони від прийняття спадщини не відмовилися. Разом із тим, посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови у задоволенні позову на те, що не до усіх спадкоємців заявлені позовні вимоги безпідставні, оскільки кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора виключно особисто та у розмірі, який відповідає саме його частці у спадщині. Натомість банком не конкретизовані вимоги до кожного із відповідачів, але суд першої інстанції на це жодної уваги не звернув.

Водночас, пред`явлення позовних вимог не до всіх осіб, що проживали і були зареєстровані з позичальником, та належать до однієї черги спадкоємців за законом (першої), не суперечить нормам цивільного процесуального законодавства, враховуючи, що відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд; саме на позивача покладений обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі. Пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до не всіх спадкоємців позичальника є правом банку. Інша річ, що у разі доведення банком розміру заборгованості із спадкоємця можна стягнути на користь кредитора лише той розмір заборгованості, який буде відповідати його частці у спадщині та не перевищує вартості майна, одержаного таким спадкоємцем у спадщину.

Як вже зазначалося вище, до обов`язку позивача також належить доказування обставин розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини.

Із розрахунку заборгованості, виконаного банком убачається, що станом на день смерті спадкодавця за ним облікована заборгованість за поточним тілом кредиту в сумі 21 070,40 грн та відсутність заборгованості за простроченим тілом кредиту. Після цієї дати та до 30 квітня 2019 року в розрахунку відображені погашення кредиту на загальну суму 2 098,49 грн та станом на 01 травня 2019 року виведений залишок за тілом кредиту в сумі 19 975,48 грн, при тому, що у листі-претензії заявлена заборгованість на суму 13 837,92 грн.

Станом на 03 січня 2021 року за ОСОБА_3 рахується заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 19 975,48 грн (а.с.14 зворот). Проте, розрахунок виконаний із застосуванням процентних ставок, які не були погоджені зі спадкодавцем, а саме: з використанням процентних ставок за користування кредитом: 27,6%, 32,4%, 42% річних. Виписка про рух коштів із 19 січня 2011 року по 11 травня 2019 року також підтверджує застосування кредитором процентних ставок, які в установленому законом порядку із спадкодавцем при укладенні договору погоджені не були (а.с.15-19).

Окрім того, із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на спадкодавця, розмір кредитного ліміту не перевищував 10 000 грн, а позивач просить стягнути тіло кредиту, яке майже вдвічі перевищує кредитний ліміт, що доводить застосування овердрафту, а у матеріалах справи відсутні докази того, що при укладенні договору із спадкодавцем погоджений овердрафт та його умови, як і не погоджений в анкеті-заяві сам кредитний ліміт.

Приймаючи до уваги, що овердрафт не погоджений, проценти за користування кредитом не погоджені та при погашенні кредитної заборгованості сплачені суми спочатку відносилися банком на погашення процентів за користування кредитом, заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 19 975,48 грн вважатися доведеною не може.

Позивач, як кредитор, не виконав свій процесуальний обов`язок та не довів, що на день смерті ОСОБА_3 останній мав кредитну заборгованість за простроченим тілом кредиту саме в сумі 19 975,48 грн, а доказування у цивільному судочинстві ґрунтуватися на припущеннях не може.

Приймаючи до уваги, що позивачем не доведений розмір заборгованості спадкодавця на день відкриття спадщини, до відповідачів не дійшов обов`язок доводити при запереченні заявлених вимог розмір та вартість успадкованого ним майна.

Отже, покладення судом першої інстанції доведення розміру та вартості успадкованого майна на позивача є помилковим і також не могло слугувати підставою для відмови у задоволенні позову. Доведення розміру та вартості успадкованого майна не є обов`язком банка, а є обов`язком спадкоємця у разі невизнання ним заявлених до нього вимог.

Із огляду на викладене вище, суд першої інстанції помилився з підставами відмови у задоволенні позову при тому, що правильно відмовив у його задоволенні, а тому апеляційний суд змінює підстави відмови у задоволенні позову з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, що узгоджується із положеннями ст.376 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що банк до суду першої інстанції подав клопотання про витребування доказів, але суд начебто усунувся від здійснення правосуддя спростовуються матеріалами справи, оскільки клопотання позивача про витребування доказів судом першої інстанції було задоволено, внаслідок чого витребувані та приєднані до матеріалів справи довідка про склад сім`ї та реєстрацію осіб, а також копія спадкової справи. Отже, суд сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 06 травня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: