Справа № 145/492/24
Провадження № 22-ц/801/2239/2024
№ 22-ц/801/2240/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Копилова Л.В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 рокуСправа № 145/492/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Панасюка О.С., Сопруна В.В., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Тиврівської селищної ради на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 вересня 2024 року, повний текст складено 10 вересня 2024 року, та на додаткове рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2024 року, ухвалені суддею Копиловою Л.В., в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Тиврівської селищної ради про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету, про визначення місця проживання дитини,

встановив:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області № 47 від 27 лютого 2024 року;

- визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю, ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що з 27 серпня 2021 року вона перебувала з ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 .

На момент звернення до суду із даним позовом на розгляді суду знаходиться також справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, а також про стягнення аліментів на малолітню дитину та дружину.

До 22 грудня 2023 року сторони проживали разом із сином у батьків відповідача, однак, 22 грудня 2023 року чоловік вигнав їх з дому. З тих пір позивачка разом із сином проживає в АДРЕСА_1 . 12 лютого 2024 року комісією було складено Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання.

28 лютого 2024 року до будинку, де проживає позивачка з сином, приїхали ОСОБА_1 та представники органу місцевого самоврядування із вимогою віддати сина батькові для постійного проживання з ОСОБА_1 , мотивуючи свої дії наявністю рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області №47 від 27 лютого 2024 року, яким визначено місце проживання малолітнього сина біля батька ОСОБА_1 ..

ОСОБА_2 вважає, що рішення виконавчого комітету є незаконним та таким, яке прийнято з порушенням вимог діючого законодавства, а тому підлягає скасуванню. При прийнятті рішення не було прийнято до уваги аргументи обох батьків дитини, про розгляд питання про визначення місця проживання дитини матір дитини повідомлена не була, відтак, не змогла надати свої пояснення та докази щодо необхідності проживання малолітнього сина разом з нею. Крім того, вказане рішення їй не надходило, як і не надходили матеріали, на основі яких було прийнято оскаржуване рішення виконавчого комітету.

При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю позивачка просить врахувати ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків - виховання, догляд, утримання сина від його народження, а також виховання, догляд, утримання сина після того, як батько дитини вигнав їх з дому, де вони проживали, не турбуючись про їхнє життя і здоров`я. Також просить врахувати особисту прихильність дитини до матері, оскільки саме вона від народження й до сьогодні піклується про сина, та вік дитини. Варто також врахувати, що батько дитини не працює та не має самостійного доходу. Дитина матеріально усім забезпечена.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 вересня 2024 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області № 47 від 27 лютого 2024 року «Щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Визначено місце проживання дитини - малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_2 ..

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Додатковим рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 та Тиврівської селищної ради в рівних частинах на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі по 10 000 гривень з кожного.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні цієї позовної вимоги та скасувати рішення суду в частині визначення місця проживання дитини та закрити провадження у справі в цій частині. Також просить скасувати додаткове рішення суду, стягнути понесені судові витрати в суді апеляційної інстанції на його користь та здійснити розподіл витрат за розгляд справи в суді першої інстанції.

У скарзі ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того факту, що він вигнав її з дитиною з дому. У АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 не проживає, так як на разі проживає у свого співмешканця, на що суд не звернув уваги. Викладена у довідці-характеристиці №33 від 12 лютого 2024 року інформація з приводу того, що він не працює не відповідає дійсності, оскільки з 23 січня 2024 року він офіційно працевлаштований. У позовній заяві ОСОБА_2 вказує про неповідомлення її про засідання комісії, однак, в судовому засіданні вона надала протилежні пояснення. Він завжди намагається вибороти у позивача можливість бачитися із сином, оскільки остання постійно чинить йому перешкоди у таких побаченнях, шантажує та вимагає кошти за зустріч із дитиною. Суд не взяв до уваги, що позивачем не було надано доказів на підтвердження своїх доводів, а тому дійшов висновку про задоволення позовних вимог на припущеннях. Рішення Тиврівської селищної ради обґрунтоване тим, що через недбалість позивачки у лютому 2019 року двоє її малолітніх дітей внаслідок пожежі отруїлися чадним газом та загинули, що не взято судом до уваги, на противагу чого позивачем надано неправдиву характеристику про те, що за місцем проживання вона позитивно характеризується. Судом не враховано заперечення представника Тиврівської селищної ради та проігноровано клопотання про залишення позову без розгляду. Суд визначив місце проживання дитини разом із матір`ю, яка не працює, не має власного житла та яка вводить суд в оману стосовно: її фактичного місця проживання; нібито матеріальної підтримки від її батьків; її характеристики за місцем проживання; стосовно неможливості надання пояснень при прийнятті рішення про визначення місця проживання дитини з батьком. Позовна заява у даній справі подана ОСОБА_2 з тих самих підстав, що і у справі №145/311/24 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 .. Судом не було об`єднано справи за позовами ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, про стягнення аліментів та про визначення місця проживання дитини, про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету і визначення місця проживання дитини разом із матір`ю в одне провадження. Суд був обізнаний в тому, що на розгляді в суді перебуває справа між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому мав залишити позовну заяву без розгляду.

У додаткових поясненнях ОСОБА_2 просить залишити рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 вересня 2024 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення. Також просить стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

Також апеляційну скаргу подано Тиврівською селищною радою, яка просить скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення, постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, а також у стягненні витрат на правничу допомогу.

У скарзі зазначає, що наданий позивачем ордер не підтверджує належним чином повноваження адвоката Чубенко С.В. на представництво інтересів позивача при розгляді даної справи. Як повідомив ОСОБА_1 на засіданні комісії, коли він брав малолітнього сина ОСОБА_4 до себе на вихідні, неодноразово на його тілі були сліди укусів та опіків, надавши фотодокази. За результатами обстеження умов проживання дитини встановлено, що у будинку окрема кімната для дитини відсутня, як і відсутнє дитяче ліжко, немає жодної дитячої книжки. Умови проживання задовільні, в будинку чисто. Обстеженням умов проживання ОСОБА_1 встановлено, що для розвитку та виховання малолітньої дитини створено усі необхідні умови, в будинку чисто, охайно, тепло, облаштовано окрему кімнату зі спальним місцем, іграшками, одягом. Оскільки кращі умови для проживання, виховання та розвитку малолітньої дитини створено відповідачем, комісія з питань захисту прав дитини вирішила рекомендувати виконавчому комітету визначити місце проживання дитини з батьком. Твердження позивача про те, що відповідач не працює, не відповідають дійсності. ОСОБА_1 визнаний тимчасово непридатним до військової служби, з повторним переоглядом 27 жовтня 2024 року, а тому позиція позивача з приводу намагання відповідача ухилитися від мобілізації не відповідає дійсності. 03 вересня 2024 року судом було вирішено питання про судові витрати, а заяву про ухвалення додаткового рішення було подано 09 вересня 2024 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 вересня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 12 вересня 2024 року без змін, а апеляційну скаргу Тиврівської селищної ради - без задоволення.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, констатував наявність особистісного конфлікту між батьками дитини, який призводить до неможливості визначити місце проживання дитини з одним із батьків за згодою сторін. При цьому судом встановлено, що обидва батьки створили прийнятні умови для проживання малолітньої дитини, після припинення спільного проживання сторін їх малолітній син ОСОБА_4 , якому на даний час не виповнилося і трьох років, фактично проживає з матір`ю у будинку, який придатний для проживання у ньому дитини, перешкод у спілкуванні з сином відповідачу позивачка не чинить. Враховуючи те, що рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області №47 від 27 лютого 2024 року, за яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком є неповним, так як не було враховано виконання батьківських обов`язків обома батьками, не прийнято до уваги соціальні зв`язки дитини, її психологічний стан, не наведено виняткових обставин, за яких малолітня дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а фактично при винесенні рішення враховано лише побутові умови обох сторін, суд дійшов висновку про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області №47 від 27 лютого 2024 року «Щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також визначення місця проживання сина разом із матір`ю ОСОБА_2 ..

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині наявності підстав для задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету селищної ради, тоді як в решті рішення суду ухвалено з урахуванням обставин даної справи та ґрунтуючись на нормах матеріального права у спірних правовідносинах.

Встановлено, що 27 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 27 серпня 2021 року (а.с.6 на звороті).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 09 березня 2022 року (а.с.7 на звороті).

Сторонами не заперечувалося, що з грудня 2023 року вони разом не проживають, малолітній ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю.

02 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Комісії з питань захисту прав дитини Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області із заявою про визначення місця проживання дитини.

У довідці-характеристиці від 12 лютого 2024 року №33, виданої Василівським старостинським округом Тиврівської селищної ради, зазначено, що ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 одружена, виховує сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час проживає разом із батьками, чоловік проживає окремо, не працює. Конфліктних ситуацій не вчиняла, скарг, заяв, звернень та інших компрометуючих матеріалів, повідомлень про порушення громадського порядку, від сусідів, жителів села та правоохоронних органів до виконавчого комітету селищної ради не надходило (а.с.9 на звороті).

Відповідно до копії Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного 12 лютого 2024 року старостою Василівського старостинського округу Гершуном О.М., в присутності депутата Тиврівської селищної ради Григорук І.П., сусідки-свідка ОСОБА_5 , проведено обстеження умов проживання ОСОБА_2 , яка зареєстрована та проживає у житловому будинку в АДРЕСА_1 . За вказаною адресою разом з нею проживає, зокрема, її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 одружена, на даний час із чоловіком не проживає. У будинку є присадибна земельна ділянка, ведеться підсобне господарство. У будинку наявне електроосвітлення, природній газ, централізоване водопостачання. Будинок має три житлові кімнати, кухню, коридор. Забезпечений усім необхідним для проживання, має належні санітарні та гігієнічні умови. ОСОБА_2 із сином проживають в окремій кімнаті, наявні всі необхідні меблі, одяг, іграшки, продукти харчування, товари першої необхідності (а.с.8 на звороті).

З Витягу з Інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ВР-002162376 встановлено, що ОСОБА_2 станом на 04 лютого 2024 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку на перебуває (а.с.5).

Комісія з питань захисту прав дитини, розглянувши питання щодо подання до виконавчого комітету Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області клопотання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , 04 березня 2022 року, вирішила рекомендувати виконавчому комітету визначити місце проживання малолітньої дитини біля батька та забезпечити батьку безперешкодне спілкування дитини разом із матір`ю (витяг з протоколу №3 від 26 лютого 2024 року). При дослідженні питання щодо визначення місця проживання сина з батьком, комісією було заслухано: ОСОБА_6 - спеціаліста ІІ категорії служби у справах дітей Тиврівської селищної ради; ОСОБА_7 - старосту Василівського старостинського округу; ОСОБА_1 - батька дитини; ОСОБА_8 - матір дитини; Вихрист В. - головного спеціаліста служби у справах дітей Тиврівської селищної ради; Степанишина С. - заступника голови селищної ради з питань діяльності виконавчих органів. Було досліджено матеріально-побутові умови проживання як матері ОСОБА_2 , так і батька ОСОБА_1 та встановлено, що кращі умови для проживання, виховання та розвитку дитині створено батьком. Також зазначено, що малолітній дитині безпечніше проживання з батьком, оскільки безвідповідальна поведінка матері вже призвела до смерті двох малолітніх дітей у 2019 році (а.с.72-75).

Рішенням виконавчого комітету Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області від 27 лютого 2024 року № 47 «Щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 », враховуючи рішення Комісії з питань захисту прав дитини, вирішено визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біля батька ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 . Рекомендовано ОСОБА_1 забезпечити безперешкодне спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , яка проживає окремо від них (а.с.4).

ОСОБА_2 , вважаючи, що рішення №47 «Щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » виконавчим комітетом Тиврівської селищної ради від 27 лютого 2024 року прийнято з порушенням вимог діючого законодавства, звернулася до суду із позовом про визнання незаконним та скасування вказаного рішення, в якому просила також визначити місце проживання малолітнього сина разом із матір`ю.

Відтак, спір між сторонами у даній справі виник щодо визначення місця проживання дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі частиною першою статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, інтелектуального, духовного, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (частина перша статті 141 СК України).

Міжнародні та національні законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (див. рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17 про те, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а тому, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а потім - права батьків.

У даній справі батьки дитини, які мешкають окремо, не дійшли згоди щодо визначення місця проживання свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 не заперечив того факту, що після 22 грудня 2023 року (як зазначено в позові) він з ОСОБА_2 разом не проживає, а лише заперечив щодо того, що 22 грудня 2023 року він вигнав позивачку з дому.

Після того, як сторони припинили спільне проживання, малолітній ОСОБА_3 залишився проживати разом із матір`ю.

02 лютого 2024 року, через шість тижнів з моменту припинення спільного проживання, з метою вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_1 звернувся із відповідною заявою до Комісії з питань захисту прав дитини Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області.

У результаті розгляду заяви ОСОБА_1 , виконавчий комітет Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області, враховуючи рішення Комісії з питань захисту прав дитини, 27 лютого 2024 року ухвалив оскаржуване рішення №47, яким вирішив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 біля батька.

Апеляційний суд виходить з того, що вказане рішення прийнято фактично лише на основі дослідження матеріально-побутових умов проживання як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 ..

Комісія з питань захисту прав дитини встановила, що кращі умови для проживання, виховання та розвитку дитині створено батьком.

При цьому, матеріально-побутові умови проживання ОСОБА_2 досліджувалися комісією за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, з матеріалів даної справи встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_2 проживає за іншою адресою: АДРЕСА_3 . При цьому, умови проживання за згаданою адресою (АДРЕСА_4) комісією не досліджувалися.

Під час апеляційного перегляду даної справи колегією суддів, враховуючи вказану обставину, протокольною ухвалою від 03 грудня 2024 року було зобов`язано Тиврівську селищну раду дослідити умови проживання ОСОБА_2 за актуальною адресою місця її проживання.

Тиврівською селищною радою на виконання вимог апеляційного суду було надано копію Акту обстеження умов проживання від 09 грудня 2024 року, складеного Начальником служби у справах дітей Тиврівської селищної ради - Васильчук М.Г.; спеціалістом ІІ категорії служби у справах дітей Тиврівської селищної ради - Олексюк О.В.; старостою с. Василівка - Чернявською С.П.. Вказаним актом встановлено, що ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_3 , разом із співмешканцем ОСОБА_11 та сином ОСОБА_3 . Будинок складається з трьох кімнат. На момент обстеження санітарний стан кімнат в будинку задовільний, підлога застелена, речі складені, є всі необхідні меблі та побутова техніка. Для дитини створені задовільні умови, окрема кімната, ліжко, шафа, стіл, дитячі іграшки. В будинку тепло, у холодильнику є їжа. На момент обстеження стосунки між членами родини доброзичливі. Зі слів ОСОБА_2 , будинок, у якому вони на даний час проживають, належить співмешканцю, який служить в ЗСУ.

Тобто за місцем проживання ОСОБА_2 створені належні матеріально-побутові умови для проживання дитини.

Крім того, суд першої інстанції вірно виходив з того, що комісією не з`ясовувався стан виконання батьками батьківських обов`язків. Даних про те, до кого з батьків малолітній ОСОБА_3 є більш прихильним та з ким із батьків у нього більш стійкий психо-емоційний зв`язок рішення не містить.

Дитина в силу свого малолітнього віку (2 роки) потребує тісного контакту з матір`ю, її піклування та турботи. Зміна місця проживання дитини та зменшення контактів з матір`ю, з урахуванням малолітнього віку дитини, особливостей сімейної ситуації буде здійснювати істотний негативний вплив на психічний і емоційний стан та особистісний розвиток дитини.

Комісією також не встановлено, що ОСОБА_2 створює перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, не бажає йти на компроміс для того, щоб знайти взаємопорозуміння в питаннях виховання дитини чи свідомо перешкоджає контактам батька з сином. Так само не встановлено, що матір дитини здійснює свої батьківські права всупереч інтересам дитини.

Апеляційний суд вважає, що дитина безумовно не може бути штучно позбавлена спілкування з матір`ю.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що наявність на розгляді суду іншої справи за його позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини свідчить про наявність перешкод зі сторони позивача, однак, при розгляді питання щодо визначення місця проживання дитини з батьком такі обставини встановлені не були. Як і не було доведено наявність таких обставин під час розгляду даної справи шляхом надання доказів.

Як ОСОБА_1 , так і Тиврівська селищна рада в апеляційних скаргах зазначають про те, що коли батько брав дитину до себе на вихідні, він виявляв на тілі дитини сліди укусів та опіків.

На підтвердження вказаних доводів Тиврівською селищною радою до апеляційної скарги додано фотознімки.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).

Апеляційний суд, враховуючи принцип диспозитивності, зважаючи на забезпечення якнайкращих інтересів дитини та беручи до уваги прийняття нових доказів - Акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 09 грудня 2024 року на стадії апеляційного перегляду, приймає вказані докази.

Разом з тим, за відсутності факту звернення ОСОБА_1 до відповідних установ, зокрема, з метою огляду дитини чи фіксування вказаних фактів, апеляційний суд позбавлений можливості встановити коли саме були зроблені фотознімки, якого характеру сліди (у разі їх наявності) на тілі дитини та чим вони спричинені.

Відповідачами доказів на підтвердження того факту, що проживання ОСОБА_3 разом із матір`ю поставить його під загрозу заподіяння фізичної шкоди не надано.

Однією із підстав для визначення місця проживання дитини з батьком стало те, що безвідповідальна поведінка матері дитини у 2019 році призвела до смерті двох малолітніх дітей, на що також наголошує і відповідач.

Суд першої інстанції зазначив, що оскільки винність позивачки у смерті її малолітніх дітей не знайшла свого підтвердження належними та допустимими доказами, суд відхилив вказаний довід відповідачів.

ОСОБА_2 під час апеляційного перегляду справи було надано копію постанови заступника начальника Тиврівського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Татарчука В.І. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 лютого 2019 року, за вказаним фактом у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення.

Відтак, вина ОСОБА_2 встановлена не була, і не зрозумілим є яке значення має вказана обставина при розгляді цієї справи, адже трагедія сталася з дітьми від першого шлюбу і як вона трансформується у дані спірні правовідносини є незрозумілим.

Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не було надано суду належних і допустимих доказів наявності конкретних обставин, які були б підставою для зміни місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , а також неможливості визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Додатково, в контексті забезпечення права дитини на спілкування з батьком, а також права батька на виховання своєї дитини колегія суддів зауважує, що відповідач безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку свого сина, має право та обов`язок піклуватися про його здоров`я, стан розвитку, проводити з сином необхідну кількість часу, незалежно від того, з ким він буде проживати більшість часу. Визначення на цьому етапі місця проживання ОСОБА_4 з матір`ю не повинно негативно впливати на його стосунки з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним з батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків.

При апеляційному перегляді справи в судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечував той факт, що позивач не перешкоджає побаченням та проведенню часу (окремо від матері) з дитиною.

Апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_1 на запитання чому він звернувся до органу опіки та піклування з клопотанням, пояснив це наявністю укусів у дитини, коли забрав її у матері.

Позивач не заперечувала цього факту і пояснила, що з ними в будинку також проживав її малолітній племінник, який і вкусив її сина, але це був одноразовий випадок, що не може бути підставою для визначення місця проживання дитини з батьком.

Більш того, колегія суддів наголошує, що батьки мають співпрацювати у забезпеченні належного контакту між кожним з них з дитиною, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу. При істотній зміні обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дитини, зокрема спільної фізичної опіки, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 04 жовтня 2023 року в справі № 208/4667/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20, від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19).

Тиврівська селищна рада в апеляційній скарзі зазначає про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою її клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з тим, що доданий до апеляційної скарги ордер на підтвердження повноважень представника позивача не відповідає вимогам ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та приписам Положення про ордер на надання правової допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року №41.

Зокрема, скаржник посилається на те, що в ордері серії АВ №1109690 від 29 лютого 2024 року не зазначено номер посвідчення адвоката України, ким та коли воно видане.

За змістом статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ордер є документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги у новій редакції, затверджене рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року №41 (далі - Положення) встановлює єдині для всіх адвокатів України, адвокатських об`єднань/адвокатських бюро правила виготовлення, оформлення, зберігання, обліку ордерів.

У п.п.12.5 пункту 12 Положення зазначено, що ордер повинен містити, зокрема, номер посвідчення адвоката України, ким та коли воно видане.

Як видно із матеріалів справи, ордер сформований (згенерований) згідно Положення. Графа «Посвідчення адвоката» адвокатом не заповнена.

При цьому, в ордері, поряд з іншим, зазначені реквізити свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльності №409 від 24 квітня 2008 року, видане Хмельницькою обласною КДКА на підставі рішення №26 від 11 квітня 2008 року), а також двовимірний штрих-код (QR-код) з посиланням на профайл адвоката в ЄРАУ.

Згідно практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

«Право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99), та Україна, як держава-учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Отже, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, залишення позовної вимоги без розгляду з формальних підстав унеможливлює доступ особи до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи та не може мати легітимного підґрунтя у демократичному суспільстві.

Підстав для залишення позову без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, про що зазначає ОСОБА_1 не має, виходячи з наступного.

Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення по суті спору у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду

Приписи пунктів 4, 11 частини першої статті 257 ЦПК України направлені на виключення випадків одночасного розгляду декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

Залишення позову без розгляду у цьому разі можливе лише за умови, що позов у справі, яка перебуває у провадженні цього чи іншого суду, є тотожним щодо позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Необхідна наявність водночас трьох складових: тотожних сторін спору; тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема, залишати позов без розгляду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір. У свою чергу, підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за суб`єктним складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, такі позови є тотожними і в такому разі суд залишає позов без розгляду з дотриманням правового механізму, передбаченого положеннями статті 257 ЦПК України.

У свою чергу, нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема залишати позов без розгляду.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування вимог пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України та залишення позову без розгляду викладено в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 755/16267/17, від 23 листопада 2022 року у справі № 759/2532/22-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 520/97/18, від 30 червня 2023 року у справі № 522/13894/22.

З матеріалів даної справи, без надання сторонами відповідних доказів, не можливо встановити тотожність сторін, а також тотожність предмета позову, а тому підстав для залишення позову без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України у суду першої інстанції не було.

Так само, як і відсутні підстави для закриття провадження у справі, про що ОСОБА_1 просить у прохальній частині апеляційної скарги, оскільки не наводить правову підставу для закриття провадження у справі.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, та надавши належну правову оцінку фактичним обставинам справи і поданим сторонами доказам, дійшов загалом обґрунтованого висновку, що визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю на час розгляду справи найбільше відповідає забезпеченню її найкращих інтересів.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції за результатами розгляду позовної вимоги про визначення місця проживання дитини підлягає залишенню без змін.

Що стосується іншої вимоги позову, а саме визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету щодо визначення місця проживання дитини, то підстав для задоволення вказаної вимоги в суду не було.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини другої статті 19 СК України, рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 19 СК України, зважаючи на те, що ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом протягом десяти днів від часу винесення виконавчим комітетом рішення №47 (08 березня 2024 року), вказане рішення не є обов`язковим до виконання.

Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2024 року у справі №727/2747/22 зазначив, що законодавцем визначено певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. У цьому випадку законодавство не вимагає окремого оскарження рішення органу опіки та піклування, оскільки частиною третьою статті 159 СК України встановлено, що суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору.

Із наведеного вище можна зробити висновок, що ОСОБА_2 має захищати свій інтерес щодо визначення місця проживання дитини під час судового розгляду у справі за зазначеними позовними вимогами, необхідності заявляти окрему позовну вимогу щодо оскарження рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної ради не має.

Оскаржуване рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної ради від 27 лютого 2024 року №47 не породжує певних правових наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин, правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини. Під час розгляду цієї справи надається оцінка усім доказам в сукупності, в тому числі й висновкам органу опіки та піклування чи рішенням виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, які не мають наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дитини.

Отже, рішення, на яке посилається ОСОБА_2 , є лише одними із доказів у справі, носить рекомендаційний характер та не може бути самостійними засобом захисту порушеного права. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.

Відтак, у задоволенні цієї позовної вимоги до Тиврівської селищної ради слід відмовити через обрання позивачем неефективного способу захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги. В частині визначення місця проживання дитини рішення суду підлягає залишенню без змін.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки за результатами апеляційного перегляду вимоги позову задоволено часткового, підлягає зміні розподіл судових витрат та скасуванню додаткове рішення суду першої інстанції.

За змістом ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на часткове задоволення вимог позову, а саме задоволення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, відповідачем за якою є ОСОБА_1 , з останнього на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.

У позовній заяві ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача судові витрати. Зазначила, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачка понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, складається із сплати судового збору та оплати послуг адвоката - 15 000 грн. Докази понесених судових витрат будуть надані суду відповідності до вимог ЦПК України.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем, у визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України строк, було надано:

- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АВ №1109690 від 29 лютого 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 29 лютого 2024 року уповноважила адвоката Чубенко С.В. на представництво її інтересів у Тиврівському районному суді Вінницької області (а.с.88);

- копію договору про надання правничої допомоги, укладений 29 лютого 2024 року між адвокатом Чубенко С.В. та ОСОБА_2 , у п.3.1 якого сторони погодили, що за надання юридичних послуг клієнт зобов`язується виплатити адвокатському бюро гонорар у розмірі із розрахунку: 1 година роботи вартує 100% мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України на день складення акту виконаних робіт (а.с.90-91);

- акт виконаних робіт від 05 вересня 2024 року, відповідно до якого загальна кількість затрачена часу 09 год. 00 хв. та розмір гонорару визначений у сумі 20 000 гривень (а.с.89).

У ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У частині шостій вказаної статті зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Проаналізувавши наданні ОСОБА_2 докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є розумним та співмірним з обсягом наданих адвокатом послуг, документально підтверджений, а тому, зважаючи на часткове задоволення вимог позову та беручи до уваги відсутність заперечень ОСОБА_1 щодо розміру таких витрат, з останнього на користь позивача підлягає стягнення витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень.

Що стосується судового збору, сплаченого ОСОБА_1 та Тиврівської селищною радою за подання апеляційної скарги, то зважаючи на те, що рішення в частині вирішення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету скасовано апеляційним судом не з підстав, зазначених скаржниками, то підстави для часткового відшкодування судового збору відсутні.

Керуючись ст. 137, 141, 367, 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Тиврівської селищної ради задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 вересня 2024 року в частині визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету та додаткове рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2024 року скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області № 47 від 27 лютого 2024 року «Щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » відмовити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 вересня 2024 року в частині визначення місця проживання дитини разом із матір`ю залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2024 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.С. Панасюк

В.В. Сопрун