Справа № 573/630/24
Номер провадження 2/573/200/24
19 червня 2024 року Білопільський районний суд Сумської області в складі:
головуючої судді Терещенко О.І.,
з участю секретаря судового засідання Кислої Ю.М.,
розглянув заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі частки житлового будинку та земельної ділянки як об`єкта права спільної часткової власності, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності,
Ухвалю від 01 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 10 квітня 2024 року на виконання вказаної ухвали надійшла заява представника позивачки - адвоката Мірошніченка А.В. про усунення недоліків (а. с. 68-69).
Ухвалою від 10 квітня 2024 року провадження у справі відкрито та її призначено до підготовчого засідання (а. с. 96).
Ухвалою суду від 29 травня 2024 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду на 19 червня 2024 року (а. с. 113).
Позивачка ОСОБА_4 у судове засідання не прибула, її інтереси представляв адвокат Мірошніченко А.В., який позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не прибули, будучи належним чином сповіщеними про день, час і місце розгляду справи відповідно до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Заяви про відкладення розгляду справи та відзиви на позов від них не надходили.
За таких обставин суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення за наявними у справі доказами та за згодою представника позивачки.
Заслухавши представника позивачки ОСОБА_4 - адвоката Мірошніченка А.В., дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов такого висновку.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 21 листопада 2006 року та зареєстрованого у реєстрі за №1403, державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори Бойко О.І. посвідчено право власності ОСОБА_1 , яка була дружиною ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частку в спільному сумісному майні, придбаному подружжям за час шлюбу, яке складається з житлового будинку під номером АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на нерухоме майно, посвідченого виконавчим комітетом Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області 31 березня 2003 року, зареєстрованим у Сумському БТІ за реєстровим №1627 та у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 498070. До житлового будинку з прибудовою літера А-1, цегляного, житловою площею 16,1 м2, загальною площею 54,1 м2 відносяться погріб П. На підставі вказаного свідоцтва про право власності 05 грудня 2006 року внесено запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 498070 (а. с. 7).
Як вбачається із спадкової справи, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Жовтневе, заведена 11 лютого 2004 року за заявою ОСОБА_1
21 листопада 2006 року на ім`я останньої державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори Бойко О.І. видано свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєстровано у реєстрі за №1404 на 1/6 частку житлового будинку під номером АДРЕСА_2 та 1/3 частку земельної ділянки площею 0,161 га, розташованої на території Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області. Крім того, із заявою про вступ у спадщину до нотаріуса звернулася ОСОБА_7 в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які свідоцтва про право на спадщину після смерті батька до теперішнього часу не отримали (а. с. 84-92).
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частинами першою, другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Разом із тим, відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку в спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім`ї.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною.
Відповідно до пункту 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
У постанові від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.
Позивачкою не доведено наявність передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав, які дають право на припинення права власності на частку відповідачів у спільному майні шляхом компенсації вартості часток будинку та земельних ділянок.
Так, ОСОБА_1 не довела, що припинення права власності на належні відповідачам по 1/6 частці у спірному будинку та по 1/3 частці земельних ділянок не завдасть останнім істотної шкоди та не порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших.
Доказів існування у відповідачів іншого житла, окрім успадкованого, позивачка не надала.
Доказів неможливості спільного володіння і користування спірними житловим будинком та земельними ділянкими матеріали справи також не містять, а намір позивачки здійснити поділ майна в натурі не є підставою для позбавлення інших співвласників прав на частку у цьому майні.
Неотримання свідоцтва про спадщину у нотаріуса та непроживання відповідачів у спірному будинку, реєстрація їх місця проживання за іншою адресою, значення не має, оскільки сама по собі реєстрація місця проживання за іншою адресою не свідчить про те, що право співвласника на частку в спільному майні може бути припинено без завдання істотної шкоди інтересам відповідачів.
Також суд зазначає, що позивачка з позовом звернулася до суду 29 березня 2024 року, а документи, що посвідчують її право власності на 2/3 частки спірного житлового будинку та 1/3 частку земельних ділянок, датовані листопадом та груднем 2006 року. Доказів на пітвердження того, що вона є власником вказаного майна на час звернення з позовом до суду вона не надала.
Доказів на підтвердження того, що спірним земельним ділянкам, які належали спадкодацю ОСОБА_5 та які успадкували сторони у справі, у законний спосіб були присвоєні інші кадастрові номери та змінені площі позивачкою суду не надані. Однакова юридична адреса розташування земельних ділянок не свідчить про те, що це одні і тіж земельні ділянки, а витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку такими доказами не є.
Заслухавши представника позивачки, оцінивши докази у справі в розрізі фактичних обставин спірних правовідносин, суд, врахувавши засади розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що вимоги позивачки є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати з відповідачів на користь позивачки стягненню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі частки житлового будинку та земельної ділянки як об`єкта права спільної часткової власності, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності відмовити.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачами до Білопільського районного суду Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене позивачкою та її представником протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду.

Суддя