КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6226/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024року м. Київ

Справа № 759/1556/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Кириленко Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

встановив:

У січні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 24.10.2018 року між ним та ОСОБА_1 укладений договір позики грошових коштів, посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 29241 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аверіною Є.А., відповідно до умов якого відповідач отримав 215 000 грн. в борг. Відповідач належним чином не виконував умови зазначеного договору, грошові кошти не повернув.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2022 року у справі № 759/16744/21, яке набрало законної сили 04.11.2022 року, із відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 238 494,40 грн., в тому числі: основний борг - 215 000 грн., інфляційні втрати за період з 01.11.2020 року по 30.06.2021 року - 18 726,50 грн., 3 % річних за період із 24.10.2020 року по 20.07.2021 року - в розмірі 4 767,90 грн. та 22 247,45 грн. судових витрат.

Відповідач у добровільному порядку рішення суду не виконав.

У зв`язку з несвоєчасним поверненням відповідачем суми взятих у борг грошових коштів та не виконання в добровільному порядку судового рішення у позивача виникло право вимагати від відповідача сплатити на його користь 3 % річних за період з 21.07.2021 року по 16.01.2023 року (545 днів) в розмірі 9 630,82 грн. (215 000 грн. ? 3% / 365 днів ? 545 днів) та інфляційні втрати за період 01.07.2021 року по 31.12.2022 року з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 66 564 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути із відповідача 3 % річних у розмірі 9630,82 грн. та інфляційні втрати у розмірі 66 564 грн., а також судові витрати по справі.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24.10.2018 року № 29241, що складається із 3 % річних за період із 21.07.2021 року по 16.01.2023 року в розмірі 9 630,82 грн. та інфляційні втрати за період із 01.07.2021 року по 31.12.2022 року в розмірі 66 564,00 грн., а всього підлягає стягненню - 76 194,82 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. та судовий збір в розмірі 1 073,60 грн., а всього підлягає стягненню 7073,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що договір позики грошових коштів від 24.10.2018 року № 29241 порушує конституційні права приватної власності відповідача, а тому в силу приписів ст. 228 ЦК України є нікчемним.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2022 року у справі № 759/16744/21, яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а також не виконав юридичний стандарт обґрунтованості судового рішення, як це вимагається п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення.

Крім того враховуючи подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2022 року у справі № 759/16744/21, воно може бути скасовано, а справа призначена до розгляду за правилами чи спрощеного позовного провадження.

Суд не дослідив висновку судової психологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа від 25.11.2022 року № 3, яким встановлено, що гроші відповідач за договором позики від 24.10.2018 року № 29241 не отримував.

Між сторонами існує спір з тим самим предметом та з тих самих підстав, а саме: про стягнення основного боргу за договором позики від 24.10.2018 року № 29241, інфляційних втрат та 3% річних.

Суд першої інстанції не врахував положення абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України, ч. 2 ст. 251 ЦК України та дійшов безпідставного висновку, що гроші були передані. Позивач не надав жодних документів (розписок) та не залучив свідків для підтвердження передачі грошей позичальнику.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач та його представник не подавали.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

08 листопада 2023 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подано клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, оскільки справа має для відповідача важливе значення , скаржник бажає надати усні додаткові пояснення по суті спору.

Враховуючи зміст апеляційної скарги та рішення, що оскаржується, з урахуванням обставин даної справи, її складності, обґрунтованим викладенням позиції відповідача в його апеляційній скарзі, та відсутністю потреби у наданні усних пояснень учасників справи, явка яких до апеляційного суду є необов`язковою, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання про виклик в судове засідання задоволенню не підлягає.

Таким чином, враховуючи те, що справа відноситься до категорії малозначних, при цьому, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням (викликом) учасників справи для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як передбачено ст. 369 ЦПК України.

Крім того, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року у справі № 759/16744/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2022 року - залишено без змін, тому клопотання відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із несвоєчасним поверненням відповідачем боргу позивачу та невиконанням рішення суду із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 3 % річних за період із 21.07.2021 року по 16.01.2023 року в розмірі 9 630,82 грн. (215 000 грн. х 3 % : 365 днів х 545 днів), а також інфляційні втрати у розмірі 66 564 грн. за період часу із 01.07.2021 року по 31.12.2022 року, а всього підлягає стягненню - 76 194 грн. 82 коп.

Проаналізувавши витрати адвоката, наведені в описі робіт, що міститься в акті приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), суд, врахувавши принципи співмірності та розумності судових витрат, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн., як таких, що є співвмірними, виправданими та неминучими, виходячи з предмету позову, обсягу виконаної роботи представником позивача з метою підготовки справи до судового розгляду та часу, необхідного для підготовки такого обсягу позовної заяви.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24 жовтня 2018 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладений договір позики грошових коштів, посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 29241 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аверіною Є. А., відповідно до умов якого відповідач отримав у позивача 215 000 грн. в борг та зобов`язався повернути позивачеві таку ж суму грошових коштів у гривнях до 24.10.2020 року (а. с. 4).

Пунктом 2 вказаного договору визначено, що сума позики, встановлена у п. 1 договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Згідно п.п. 4, 5 договору позики грошових коштів позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену п. 1 даного договору, без сплати процентів. Сума позики, встановлена в п. 1 даного договору може бути повернена позичальником позикодавцеві достроково.

З пункту 6 договору позики грошових коштів вбачається, що позика вважається повернутою в момент отримання грошової суми, зазначеної в п. 1 даного договору, від позичальника до позикодавця у повному обсязі готівкою в місті Київ, Україна або у безготівковій формі на банківський рахунок, відкритий на ім`я позикодавця.

Відповідно до п. 11 договору позики грошових коштів у випадку повернення суми позики, визначеної в п.1 даного договору, позичальником готівкою або у безготівкому порядку, позикодавець зобов`язаний надати позичальнику заяву про одерження суми позики в повному обсязі або частково підпис позикодавця позичальником, на якій має бути засвідчений нотаріально. Після повного виконання зобов`язання позичальником за даним договором позикодавець зобов`язується також передати позичальнику свій примірник даного договору.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року у справі № 759/16744/21 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошових коштів від 24.10.2018 року № 29241 в сумі 238 494,40 грн., в тому числі: основний борг - 215 000 грн., інфляційні втрати за період з 01.11.2020 року по 30.06.2021 року - 18 726,50 грн., 3 % річних за період із 24.10.2020 року по 20.07.2021 року - в розмірі 4 767,90 грн. та 22 247,45 грн. судових витрат (а. с. 5-6).

Постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року у справі № 759/16744/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2022 року залишено без змін.

Залишаючи без змін вказане рішення суду, апеляційний суд зазначив, що заявляючи про відсутність в матеріалах справи доказів, підтверджуючих факт передачі позивачем у власність відповідача грошових коштів, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування обставин, зафіксованих у пункті 2 договору позики від 24.10.2018 року, згідно змісту якого сума позики, встановлена в п. 1 цього договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору у повному обсязі. Отже, підписаний сторонами по справі договір позики містить в собі застереження про фактично завершене передання грошей позичальнику від позикодавця, що підтверджує факт реальної передачі коштів позичальнику позикодавцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами ст. 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Зазначений правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року у справі № 759/16744/21, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошових коштів від 24.10.2018 року № 29241 в сумі 238 494,40 грн., в тому числі: основний борг - 215 000 грн., інфляційні втрати за період з 01.11.2020 року по 30.06.2021 року - 18 726,50 грн., 3 % річних за період із 24.10.2020 року по 20.07.2021 року - в розмірі 4 767,90 грн.

Таким чином, факт неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором позики від 24.10.2018 року № 29241 встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили, та такі обставини є преюдиційними для цієї справи.

Крім того, відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 759/16744/21 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року - залишено без змін.

Враховуючи наведене, безпідставними є доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що позивач не надав жодних документів (розписок) та не залучив свідків для підтвердження передачі грошей відповідачу, з огляду на те, що такі обставини встановлені рішенням суду у справі № 759/16744/21.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, оскільки на дату ухвалення оскаржуваного рішення фактично ще не набуло законної сили рішення суду від 05 жовтня 2022 року про стягнення основної суми боргу, - висновків суду не спростовують , адже відповідальність за прострочення грошового зобов`язання у відповідача виникає у зв`язку з невиконанням договору позики від 24 жовтня 2018 року, презумпція якого як на час ухвалення оскаржуваного рішення, так і на даний період часу, відповідачем спростована не була, відповідно наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що у зв`язку з неповерненням відповідачем боргу позивачу за договором позики від 24.10.2018 року № 29241 відповідач повинен сплатити на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати.

Разом з цим, суд першої інстанції, визначаючи суму стягнення, не врахував положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, якою передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З аналізу положень п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та ст. ст. 1046, 1049 ЦК України колегія суддів дійшла висновку, що на договір позики від 24 жовтня 2018 року № 29241 поширюється дія п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання, визначеного ч. 2 ст. 625 ЦК України, у період з 24 лютого 2022 року.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 13.03.2024 року у справі № 350/711/22 (провадження № 61-9733св23).

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення 14 квітня 2023 року, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за період з 24 лютого 2022 року до 16 січня 2023 року та інфляційних втрат за період із 24 лютого 2022 року до 31 грудня 2022 року.

Ураховуючи наведене, із відповідача на користь позивача у зв`язку з неповерненням боргу за договором позики від 24.10.2018 року № 29241 підлягає стягненню 3 % річних за період з 21 липня 2021 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 3852 грн. 33 коп. (215 000,00 грн. ? 3% / 365 днів х 218 днів ), а також сума інфляційних втрат.

Нарахування інфляційних втрат за період із 01.07.2021 року до 23.02.2022 року відповідно до ст. 625 ЦК України здійснюється за формулою: сума інфляційних втрат = (сума основного боргу ? індекс інфляції/100) - сума основного боргу. Сукупний індекс інфляції за спірний період становить 106,4628%, що визначений шляхом множення індексів інфляції за кожен місяць спірного періоду, а саме: липень 2021 року - 100,1%, серпень 2021 року - 99,8%, вересень 2021 року - 101,2 %, жовтень 2021 року - 100,9 %, листопада 2021 року - 100,8 %, грудень 2021 року - 100,6 %, січень 2022 року - 101,3 %, лютий 2022 року - 101,6 %.

Отже, сума інфляційних втрат за період із 01.07.2021 року до 23.02.2022 року із розрахунку заборгованості 215 000 грн. становить : 215 000 x 1.064628 - 215 000 = 13 895 грн. 06 коп.

Таким чином, існують правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 3 852,33 грн. та інфляційних втрат 13 895,06 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що аналогічний спір про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за договором позики вже розглядався судом у справі № 759/16744/21, є необґрунтованими, оскільки предметом судового розгляду у цій справі є стягнення 3 % річних за період із 21.07.2021 року по 16.01.2023 року та інфляційних втрат за період із 01.07.2021 року по 31.12.2022 року, в той час як в межах розгляду справи № 759/16744/21 вирішувалось питання про стягнення суми основного боргу та 3 % річних за період часу із 24.10.2020 року по 20.07.2021 року та інфляційних втрат за період часу із 01.11.2020 року по 30.06.2021 року.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що договір позики грошових коштів від 24.10.2018 року № 29241 порушує конституційні права приватної власності відповідача, а тому в силу приписів ст. 228 ЦК України є нікчемним, оскільки такі доводи по своїй суті зводяться до неправильного тлумачення відповідачем норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , тому оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В іншій частині стягнутих сум рішення підлягає зміні шляхом зменшення стягнутих із відповідача на користь позивача грошових сум та визначення їх у розмірі: трьох відсотків річних на суму 3852,33 грн. та інфляційних втрат - 13 895,06 грн.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 4- 6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 369/576/22 «критерії, визначені частиною четвертою статті 137 ЦПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини другої статті 141 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, визначені статтею 141 ЦПК України. Апеляційний суд правильно зазначив, що таке застосовування не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України, де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони.»

Як вбачається з матерів справи, 09.01.2023 року між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом Шурло Р.П. укладено договір про надання правової допомоги № 09/01 (а. с. 9).

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), адвокат Шурло Р.П. надав ОСОБА_2 такі послуги: 1) юридична консультація клієнта, дослідження всіх документів, розробка стратегії захисту (поновлення) порушених прав (з розрахунку 50 % від прожиткового мінімуму станом на 01.01.2023 року (вартість - 671 грн.); 2) вивчення всіх наявних документів у клієнта (вартість - 671 грн.); 3) вивчення судової практики та розробки стратегії захисту відновлених порушених прав клієнтів (вартість - 2684 грн.); 4) складання позовної заяви, роздруківка її та додатків до неї, завірення додатків та направлення позовної заяви засобами поштового зв`язку (вартість - 4697 грн.) Загальна сума, наданих позивачу послуг склала 8723 грн. (а. с. 8).

Приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій, обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принцип розумності судових витрат, їх пропорційності до предмета спору, взявши до уваги заперечення позивача щодо понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу на суму 6 000 грн., що відповідає критерію розумності та необхідності таких витрат.

Разом з цим, такі витрати підлягають відшкодуванню відповідачем пропорційно розміру задоволених позовних вимог, пропорційно до предмета спору з урахуванням ціни позову, як визначено ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України.

У цій справі позивачем були заявлені позовні вимоги майнового характеру, а саме: про стягнення із відповідача 3 % річних у розмірі 9630,82 грн. та інфляційних втрат у розмірі 66 564 грн. Отже, позивач заявив вимоги на загальну суму 76 194,82 грн.

З огляду на висновки, зроблені у цій справі за результатами апеляційного перегляду, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 підлягають частковому задоволенню - на суму 17 747,33 грн. , що становить 23,3 % від суми заявлених вимог.

Таким чином, відповідач повинен компенсувати позивачу витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції пропорційно сумі задоволених позовних вимог, а саме: 6000 грн. х 23,3 % = 1398 грн.

За подання позовної заяви до суду першої інстанції позивач ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції № 0.0..1 (а. с. 12).

Таким чином, відповідач повинен компенсувати позивачу витрати по сплаті судового збору за подання до суду першої інстанції позовної заяви пропорційно сумі задоволених позовних вимог у розмірі 250,15 грн. (1073,60 грн ? 23,3%).

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі: 1398 грн. + 250 грн. 15 коп. = 1648 грн. 15 коп.

За подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1610,41 грн., що підтверджується квитанцією від 09.06.2023 року № 0Х81-МА22-76М2-ВРКА.

Таким чином, позивач повинен компенсувати відповідачу витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно сумі позовних вимог, у задоволенні якої позивачу відмовлено: 1610,41 х 76,7% = 1235 грн. 18 коп.

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи положення зазначеної норми, апеляційний суд дійшов висновку, що сума судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить : 1648 грн. 15 коп. - 1235 грн. 18 коп. = 412 грн. 97 коп.

Керуючись ст. ст. 141, 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2023 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних за період з 24 лютого 2022 року по 16 січня 2023 року та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 квітня 2023 року - в частині стягнених сум - змінити, у зв`язку з чим викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 24.10.2018 року, що складається з 3 % річних за період із 21 липня 2021 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 3852 грн. 33 коп. та інфляційних втрат за період із 01 липня 2021 року по 23 лютого 2022 року в сумі 13 895 грн. 06 коп., а всього стягнути - 17 747 ( сімнадцять тисяч сімсот сорок сім) грн. 39 коп.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на загальну суму 412 ( чотириста дванадцять) грн. 96 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.