П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення.

08 лютого 2024 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про заміну позивача ОСОБА_2 його правонаступником, оскільки ОСОБА_2 05 квітня 2023 року за договором купівлі-продажу відчужив спірну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року заяву ОСОБА_3 задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, 02 квітня 2024 року відповідач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

13 вересня 2024 року на адресу суду від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу на ухвалу суду не надходив.

У судове засідання, призначене на 21 листопада 2024 року, з`явилися представник позивача, представник відповідача, третя особа.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, вважаючи, що у правовідносинах, щодо яких виник спір, змінилася сторона, залучив до участі у справі його правонаступника.

Суть доводів апелянта полягала в тому, що правовідносини, які є предметом судового захисту у даній справі, не допускають правонаступництва, відтак ухвала суду є безпідставною.

Дана позиція апелянта не може бути прийнята апеляційним судом.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 55 ЦПК України, суд у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Як вірно зазначав апелянт в своїй скарзі, процесуальне правонаступництво - це заміна під час провадження у цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах.

Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами. Проте, процесуальне правонаступництво можливе лише тоді, коли у майнових відносинах відбулось правонаступництво. Отже, при вирішенні питання про залучення правонаступників учасників справи, суду необхідно встановити наявність чи відсутність правонаступництва на підставі норм матеріального права у спірних правовідносинах (постанова Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 758/10554/16-ц).

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони в матеріальному правовідношенні її правонаступником). Процесуальне правонаступництво передбачене статтею 55 ЦПК України, частиною першою якої встановлено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Тобто процесуальне правонаступництво передбачає перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. У зв`язку із цим для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи -правонаступника (постанова Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 346/5515/22ц).

Основною тезою, покладеною апелянтом в основу своєї апеляційної скарги, було те, що в даній справі не відбулося матеріального правонаступництва, що виключає можливість і правонаступництва процесуального. Вважає, що спірні правовідносини, які є предметом розгляду, не допускають правонаступництва. В даному ж випадку заміною позивача фактично було здійснено одночасну заміну як предмета позову, так і його підстав, що є неприпустимим.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з такою позицією апелянта.

В рамках даної справи ОСОБА_2 звернувся до суду з вимогою до ОСОБА_1 про її виселення з квартири, яку за думкою позивача остання займає без будь-яких правових підстав, відтак перешкоджає позивачу у вільній реалізації своїх прав як власника квартири.

Відповідно до статті 391 ЦК України саме власнику майна належить право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином пред`явлення позову у даній справі направлене на захист не особистих (тобто тих, які нерозривно пов`язані саме о його особою) прав позивача, а прав позивача саме як власника спірної квартири у можливості реалізації ним права на вільне користування належним йому майном як складової права власності.

За таких умов предметом розгляду справи фактично є захист прав власника такого майна, а обсяг та можливість реалізації такого права не пов`язане з тим, яка саме конкретна особа є таким власником майна.

Вже під час розгляду справи право власності на квартиру від ОСОБА_2 перейшло до ОСОБА_3 , який після цього набув усіх прав а на вказаний об`єкт. Таким чином з точки зору апеляційного суду в даному випадку саме і відбулося матеріальне правонаступництво у даних правовідносинах, яке надало останньому можливість продовжити захист інтересів власника квартири від незаконного з його точки зору посягання відповідача на можливість реалізації власником своїх прав по відношенню до своєї власності.

Зважаючи на наведене, вищевикладена позиція апелянта не може бути прийнята апеляційним судом.

Не може бути прийнята і позиція апелянта про те, що на час подачі позову ОСОБА_3 ще не був власником квартири, відтак його права ще не були порушені, що обумовлює можливість пред`явлення ним лише нового позову. Вказана позиція взагалі нівелює процесуальний інститут залучення до участі у справі правонаступника сторони, оскільки сама суть правової конструкції такого залучення передбачає, що на час пред`явлення позову правонаступник первісного позивача (незважаючи на підстави для такого правонаступництва) у будь-якому разі ще не мав відношення до спірних правовідносин, адже його заміна в них (вступ до правовідносин) відбулося вже під час розгляду справи.

Вже в ході розгляду апеляційної скарги представник апелянта подав до апеляційного суду додаткові пояснення до своєї скарги, в яких навів ряд постанов Верховного Суду, які за його твердженнями містять правові позиції в аналогічних правовідносинах. З посиланням на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України заявник зазначив, що апеляційний суд зобов`язаний застосувати такі правові позиції при вирішенні справи, на підставі яких не має права на відмову в задоволенні скарги.

Така позиція представника апелянта також не може бути прийнята апеляційним судом.

Положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В той же час застосуванню при вирішенні справи підлягають не будь-які правові позиції Верховного Суду, а лише ті, які є релевантними, тобто висловлені щодо правовідносин, які в повній мірі співпадають із правовідносинами, що є предметом розгляду.

В своїх додаткових поясненнях представник апелянта посилався на висновки Верховного Суду, що були висловлені в постанові від 05 грудня 2018 року у справі №185/4881/16-ц, а також у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 304/185/19, яка повністю ґрунтувалася на повторенні позиції попередньої постанови. В той же час вказані правові позиції з точки зору апеляційного суду були висловлені Верховним Судом щодо правовідносин, які не є тотожними до спірних.

Так, в обох вищевказаних постановах Верховний Суд надавав оцінку питанню можливості процесуального правонаступництва саме у разі смерті позивача. Таким чином в зазначених справах предметом оцінки було питання універсального правонаступництва на підставі спадкування, яке в жодному разі не є тотожним до сингулярного правонаступництва на підставі укладення правочину.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що та судова практика, на яку посилається представник апелянта в своїх додаткових поясненнях, не є усталеною. Зокрема, в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц питання можливості процесуального правонаступництва у разі смерті позивача у справі про зобов`язання усунення перешкод у користуванні житлом і виселення було предметом окремого розгляду. З даного приводу Верховний Суд зробив висновок про належність залучення в порядку процесуального правонаступництва спадкоємця позивача у справі про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення. На даний час рішення про відступлення від такого правового висновку або його неналежність відсутнє.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відхилення вищевказаної позиції апелянта, якою він обґрунтовував свої апеляційні вимоги.

Не найшли свого підтвердження й доводи апелянта стосовно інших процесуальних порушень при розгляді справи, зокрема щодо неналежного повідомлення його судом про час та місце проведення судового засідання, які прямо спростовуються матеріалами справи (т. 1 а.с. 134-135). Саме ж клопотання про заміну сторони було подане до суду через систему «Електронний суд», відтак позиція апелянта про порушення його прав з даного приводу також не може бути прийнята судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В даній справі суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції по суті питання. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько