РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

під головуванням судді Єршової Л.С.,

за участю секретарів судового засідання Тончевої П.В., Гайди А.Д. ,

представника позивача адвоката Василіна В.В.,

представника відповідача адвоката Чуєвої К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , поданим у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4 як законного представника ОСОБА_5 , треті особи - Київська районна адміністрація як орган опіки та піклування, Приморська районна адміністрація як орган опіки та піклування, про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у період з вересня 2008 року по березень 2019 року, встановлення факту батьківства ОСОБА_6 відносно ОСОБА_3 , встановлення факту придбання 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом купівлі-продажу, визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території АДРЕСА_2 ) та на 2/3 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території АДРЕСА_2 ) та на 1/6 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась ОСОБА_2 з позовом, поданим у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4 як законного представника ОСОБА_5 , треті особи - Київська районна адміністрація як орган опіки та піклування, Приморська районна адміністрація як орган опіки та піклування, про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у період з вересня 2008 року по березень 2019 року, встановлення факту батьківства ОСОБА_6 відносно ОСОБА_3 , встановлення факту придбання 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом купівлі-продажу, визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території АДРЕСА_2 ) та на 2/3 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території АДРЕСА_2 ) та на 1/6 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що навесні 2008 року ОСОБА_2 познайомилась з ОСОБА_6 , почала з ним зустрічатись та з 02.09.2008 року спільно мешкати як жінка з чоловіком, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька - ОСОБА_7 , але відомості про батька дитини було записано відповідно до ст. 135 СК України.

В свою чергу, з 20.07.2007 року ОСОБА_6 був офіційно одружений з відповідачкою ОСОБА_4 , але ніколи з нею не мешкав, хоча вони мають сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наскільки відомо позивачці, шлюб з ОСОБА_4 ОСОБА_6 був розірваний відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько ОСОБА_6 , а 12.03.2010 року - мати.

Більше 10 років позивачка мешкала з ОСОБА_6 , до моменту його загибелі ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Після смерті ОСОБА_6 , за наполяганням його рідної сестри ОСОБА_8 , ОСОБА_2 дала згоду на проведення молекулярно-генетичного дослідження, яким доведено, що ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_6 .

Звернувшись до нотаріальної контори після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_2 з`ясувала, що ОСОБА_6 заповіт не складався, а спадкову масу складають: земельна ділянка площею 0,053 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району (ТСК «Чайка», вул. Військова 2/32) та 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому щодо вказаної квартири, то, як зазначає позивачка, вона навіть не знала, що ОСОБА_6 набув її шляхом оформлення договору дарування, оскільки насправді це була купівля-продаж, вказана квартира купувалась за 43 тис. доларів США у абсолютно незнайомих людей, а частку грошей на її купівлю (10 тис. доларів) надали батьки ОСОБА_2 у борг, і цей борг до теперішнього часу не повернуто.

04.11.2019 року судом прийнято зазначений позов ОСОБА_2 до розгляду у загальному позовному провадженні.

29.07.2020 року представником відповідачки ОСОБА_4 адвокатом Чуєвою К.О. до суду подано відзив на позов, відповідно до якого відповідачка не визнає позов у повному обсязі, посилаючись на те, що з 20.07.2007 року між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народився син Арсеній, відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2010 року вона розлучилась з чоловіком. ОСОБА_4 нічого не відомо про існування дітей у ОСОБА_6 , крім їх спільного з ним сина - ОСОБА_9 .

Крім того, ОСОБА_4 має сумніви щодо результатів проведеної генетичної експертизи та встановлення факту батьківства ОСОБА_6 відносно ОСОБА_3 , оскільки зокрема вважає неналежно оформленим дозвіл на взяття генетичного матеріалу.

Також, на думку відповідачки, ОСОБА_6 не міг придбати 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом купівлі-продажу, оскільки не мав на це грошових коштів, що підтверджується заборгованістю по аліментах на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 .

Щодо вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності в порядку спадкування, відповідачка зазначила, що навіть у разі встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_6 , ОСОБА_2 матиме право на спадкування лише у 4 черзі, а діти мають право на спадкування за померлими батьками у 1 чергу.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.08.2020 року задоволено клопотання представника відповідачки та призначено у справі № 522/16067/19 судово-біологічну (судово-генетичну) експертизу, при цьому провадження у зазначеній справі зупинено на час проведення експертизи. На вирішення експерта поставлено питання: Чи є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 біологічним (генетичним) батьком відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , народженою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ? Проведення експертизи доручено експертам Київського міського бюро судово-медичної експертизи (03141, м.Київ, вул. Докучаєвська, 4).

Відповідно до висновку експерта № 103-4-2021 від 26.02.2021 року, відповісти на питання стосовно біологічного батьківства ОСОБА_6 відносно ОСОБА_3 не є можливим у зв`язку з непридатністю його зразка крові для ідентифікації. Експертом зазначено, що при дослідженні зразка крові ОСОБА_6 придатного для ідентифікації ДНК-профіля отримати не вдалося, що може бути пов`язано зі значним ступенем деградації ДНК під впливом зовнішніх факторів, а також з присутністю інгібіторів реакції ампліфікації.

Ухвалою суду від 15.03.2021 року провадження у справі було відновлено.

Ухвалою суду від 10.12.2021 року року задоволено клопотання представника відповідачки та призначено у справі № 522/16067/19 посмертну молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи Дніпропетровської обласної Ради (49005, м. Дніпро, площа Соборна, 14). Винесено на вирішення судової медичної молекулярно-генетичної експертизи у справі № 522/16067/19 наступне питання: чи є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 біологічним (генетичним) батьком відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , народженої громадянкою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_8 .? Провадження у зазначеній справі зупинено на час проведення експертизи.

На адресу суду від представника ОСОБА_4 адвоката Чуєвої К.О. надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, обґрунтоване тим, що станом на теперішній час у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні з причин військової агресії РФ, у ОСОБА_4 відсутня фінансова спроможність сплатити кошти за призначену судом експертизу, у зв`язку з чим ухвалою суду від 17.02.2023 року провадження у справі було відновлено.

08.05.2023 року судом протокольною ухвалою було закрито підготовче провадження у справі та призначено її розгляд по суті позовних вимог.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та у інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , адвокат Василін В.В. позов підтримав та просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ньому.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 , яка діє у власних інтересах та у інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , адвокат Чуєва К.О. у задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Представники Приморської та Київської районних адміністрацій Одеської міської ради як органу опіки та піклування, залучені судом до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стадії підготовчого розгляду з метою додаткового захисту прав та інтересів неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , у судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

У судовому засіданні судом допитано свідків - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає наступне.

Щодо вимог про встановлення факту батьківства ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 20.07.2007 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №379 (а.с. 100).

ІНФОРМАЦІЯ_5 у подружжя народився син - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 31.01.2008 року Першим відділом РАЦС Малиновського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 101).

08.11.2010 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №2-7623/2010, яке набрало законної сили 19.11.2010 року, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було розірвано, та стягнуто аліменти з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 на утримання малолітнього ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_10 народилася ОСОБА_3 , про що 30 березня 2010 року зроблено актовий запис № 542 та Київським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції 30.03.2010 року видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , при цьому батьками дитини зазначено ОСОБА_15 та ОСОБА_2 (а. с. 24). При цьому, запис про батька дитини зроблено на підставі ст. 135 СК України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану.

Згідно з висновком спеціаліста з питань судово-медичної експертизи відділення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 07.05.2019 року молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , народженою громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з імовірністю 99,99999%, таким чином батьківство практично доведене (а.с. 32-39).

Допитаний судом свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що вона є двоюрідною сестрою померлого ОСОБА_6 , між ними були гарні відносини, вони постійно спілкувались як брат та сестра. У ОСОБА_6 були відносини з ОСОБА_16 , але потім вони почали сваритись і мали намір припините стосунки, але ОСОБА_17 завагітніла і батьки наполягли на шлюбі. Вони одружились, але навіть про народження сина ОСОБА_18 - Арсенія ОСОБА_10 не знала, тому що вже тоді ОСОБА_18 почав жити з ОСОБА_19 як сім`я, у них народилась донька ОСОБА_20 , ОСОБА_18 хотів розлучення з ОСОБА_21 , але чому вони не розлучились відразу після народження дитини, ОСОБА_10 не знає. ОСОБА_18 любив доньку та ОСОБА_22 , піклувався про них, вони жили разом як сім`я до його смерті. Після смерті ОСОБА_10 , разом з рідною сестрою ОСОБА_18 - ОСОБА_23 , наполягала на тому, щоб був зроблений генетичний аналіз з метою встановлення батьківства ОСОБА_18 по відношенню до ОСОБА_24 , дозвіл на забір генетичного матеріалу, як зазначила ОСОБА_10 , давала мабуть сестра ОСОБА_23 .

Допитаний судом свідок ОСОБА_11 у судовому засідання пояснила, що вона є сусідкою позивачки та померлого ОСОБА_6 , зазначила, що бачила ОСОБА_25 ще до смерті батьків ОСОБА_18 , десь у 2008 році, між ними були скандали, про їх одруження їй нічого не відомо. Після смерті батьків ОСОБА_18 , у 2010 році ОСОБА_18 почав жити з ОСОБА_19 , яка на той час вже була вагітна, народилась ОСОБА_20 , ОСОБА_18 з ОСОБА_22 та донькою жили дружно як сім`я до смерті ОСОБА_18 .

Допитаний судом свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що вона є хрещеною матір`ю ОСОБА_26 . З ОСОБА_27 та ОСОБА_28 вони працювали разом в Одеському театрі музичної комедії, ОСОБА_18 - в балеті, вона з ОСОБА_22 у цеху головних уборів. ОСОБА_22 з ОСОБА_18 та ОСОБА_29 мешкали в квартирі на АДРЕСА_3 , у 2013 році купили квартиру на АДРЕСА_4 ОСОБА_18 з ОСОБА_22 жили дружно, ОСОБА_18 доньку дуже любив, відводив у садочок, грався з нею.

Матеріали справи містять спільні фотокартки померлого ОСОБА_6 з ОСОБА_2 , ОСОБА_6 з ОСОБА_30 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з ОСОБА_31 (а. с. 40-60), де вони разом святкують різноманітні події, проводять дозвілля, відвідують навчальні заклади тощо.

Після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 , зареєстрована спадкова справа № 64638384.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно з частиною першою, другою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу, зокрема матір`ю дитини.

Згідно із частиною першою статі 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Тобто передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

У пунктах 7, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі статті 135 СК України

Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 89 ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За змістом частини першої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Вирішуючи спір, надаючи правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд встановив, що відповідно до висновку спеціаліста з питань судово-медичної експертизи відділення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 07.05.2019 року молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено батьківство ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з імовірністю 99,99999%, таким чином, враховуючи інші докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_3 .

При цьому суд критично ставиться до тверджень відповідачки та її представника про те, що аналіз ДНК проведений стосовно іншої особи та на підставі невідомого біологічного матеріалу, оскільки вони є безпідставними.

Відповідач не скористався своїм правом на проведення судової експертизи для усунення недоліків, які, на його думку, були допущені при проведенні аналізу ДНК.

Так, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2021 року було призначено у справі № 522/16067/19 посмертну молекулярно-генетичну експертизу, але у подальшому на адресу суду надійшла заява від представника відповідачки про те, що у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні з причин військової агресії РФ, у ОСОБА_4 відсутня фінансова спроможність сплатити кошти за призначену судом експертизу.

Враховуючи викладене, суд задовольняє вимогу позивачки щодо факту батьківства ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району (ТСК «Чайка», вул. Військова 2/32) та на 1/6 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Верховний Суд України у постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» в п. 23 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється не на всі правовідносини, а лише на будь-який юридичний спір. Таким чином, суд не повинен підміняти собою нотаріальні органи в разі відсутності перешкод для оформлення права на спадщину в нотаріальному порядку.

Так, в абзацах 2-3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що «свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження».

У постанові від 24.02.2021 (справа 736/286/20) Верховний Суд вказав, що «право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

У постанові від 28.11.2018 (справа № 303/210/16-ц) Верховний Суд вказав, що «визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку».

Тобто, з моменту набрання законної сили рішенням суду про встановлення факту батьківства спадкодавця ( ОСОБА_6 ) по відношенню спадкоємця ( ОСОБА_3 ) зникнуть наявні перешкоди для отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину, а отже це питання в подальшому підлягає вирішенню нотаріусом та не потребує втручання суду в спадкові правовідносини.

Таким чином, позовні вимоги про визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району (ТСК «Чайка», вул. Військова 2/32) та на 1/6 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивачки про встановлення факту придбання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 20.09.2013 року 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом купівлі-продажу, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 20.09.2013 року ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (дарувальники) уклали з ОСОБА_6 (обдаровуваний) договір дарування 327/1000 частин квартири АДРЕСА_5 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Бураковою О.І. та зареєстрований в реєстрі за №2241 (а.с. 46-47).

Як зазначає позивачка, вона завжди вважала та сприймала придбання цієї нерухомості як купівлю, так як і насправді було, і лише перед поданням позову до суду вона звернула увагу, що угода оформлена як договір дарування, хоча купувала вона цю квартиру з чоловіком у абсолютно незнайомих людей, при цьому їй пояснили, що угода була укладена саме таким чином за наполегливою пропозицією ріелтора та нотаріуса. Посилаючись на те, що частину коштів (10000 доларів США) на купівлю нерухомості їй дали її батьки, а суди мають завжди виявляти справжню природу правочину, позивачка просила суд визнати факт придбання зазначеної нерухомості саме шляхом купівлі-продажу.

У судовому засіданні судом допитувались свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які пояснили, що уклали договір дарування нерухомого майна, тому що так було зручно для всіх сторін, але це, на їх думку, був саме договір купівлі-продажу, за нерухомість вони отримали кошти.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання удаваним договору, як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (постанова Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 570/1533/20).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 просила суд встановити факт придбання 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом купівлі-продажу, тобто по суті визнати вищевказаний договір дарування удаваним, проте відповідачами не визначила осіб-дарувальників, вони були допитані лише як свідки.

Враховуючи викладене, зазначену позовну вимогу позивачем було пред`явлено до неналежних відповідачів.

Крім того, позивачкою у даному випадку було обрано неефективний спосіб захисту прав, які вона вважає порушеними, оскільки задоволення вимоги про встановлення факту укладення договору купівлі-продажу не може встановлювати удаваність договору дарування.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148).

За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження. Так, відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У справі, що розглядається, звертаючись до суду з вимогою про встановлення факту укладення договору купівлі-продажу, позивачка взагалі не зазначила мету встановлення цього факту.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги щодо встановлення факту придбання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 20.09.2013 року 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом купівлі-продажу

Щодо вимоги позивачки про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у період з вересня 2008 року по березень 2019 року, судом встановлено наступне.

Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 20.07.2007 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №379 (а.с. 100).

08.11.2010 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №2-7623/2010, яке набрало законної сили 19.11.2010 року, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було розірвано.

При цьому, суд враховує, що не може бути встановлений факт проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, якщо один з них перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, оскільки це порушує презумпцію одношлюбності, закріплену ст. 25 Сімейного кодексу України.

Відповідна правова позиції зазначена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.04.2019 року по справі № 759/4569/18.

В силу положень статті 74 СК України перебування чоловіка і жінки у зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншою особою (постанова Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 369/3338/17 (провадження № 61-15677св19).

Крім того, звертаючись до суду з вимогою про встановлення факту проживання з ОСОБА_6 , ОСОБА_2 взагалі не зазначила мету встановлення цього факту,

Суд виходить із того, що ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Суд зазначає, що вирішення питання спільного проживання ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_6 , могло бути можливим та доцільним також у випадку вирішення спору з приводу визнання спірного нерухомого майна спільним сумісним майном, проте, таких вимог позивачем не заявлялось.

В свою чергу, суд враховує, що позивачка заявила вимоги щодо визнання за нею права власності на частину спадкового майна.

Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.

Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні.

Статтями 1216 та 1217 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Судом встановлено, що за життя спадкодавець ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , заповіту не склав, а тому відповідно до статті 1233 ЦК України право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України): перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той з подружжя, який його пережив, та батьки; друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця; четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом.

Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом в межах певної черги, впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом, стосується першої-п`ятої черги.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Судом у судовому засіданні встановлено, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори зверталась ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , який є сином померлого, та ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , яка, як встановлено судом у зазначеній справі, є донькою померлого, тобто діти, які є спадкоємцями першої черги.

Вимог щодо зміни черговості спадкування ОСОБА_2 не заявляла.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження. Так, відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.

Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні.

Принцип ефективності закріплений у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто вирішення питання про встановлення факту спільного проживання сторін є доцільним та ефективним як спосіб захисту у випадку визнання майна спільним майном сторін.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 369/5481/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 379/3191/15-ц. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позову у вказаній частині вимог, оскільки позивачем обраний неефективний спосіб захисту своїх прав з огляду на те, що закон у цьому даному випадку не дає їй права на спадкування як спадкоємцю четвертої черги після смерті померлого ОСОБА_6 за наявності спадкоємців першої черги.

Тобто, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 не зазначила, яким чином в результаті встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем відбудеться поновлення її прав, за захистом яких вона звернулася з позовом до суду, тому суд відмовляє у задоволені цієї вимоги, оскільки саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не тягне за собою виникнення, зміну або припинення особистих чи немайнових прав позивача.

Враховуючи викладене, не можуть бути задоволені і позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району (ТСК «Чайка», вул. Військова 2/32) та на 2/3 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території АДРЕСА_2 ) та на 1/6 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за відсутністю правових підстав.

Керуючись статтями 4-7, 10-13, 19, 258, 265, 268, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 , поданий у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4 як законного представника ОСОБА_5 , треті особи - Київська районна адміністрація як орган опіки та піклування, Приморська районна адміністрація як орган опіки та піклування, про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у період з вересня 2008 року по березень 2019 року, встановлення факту батьківства ОСОБА_6 відносно ОСОБА_3 , встановлення факту придбання 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом купівлі-продажу, визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території АДРЕСА_2 ) та на 2/3 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,053 га, що розташована на території АДРЕСА_2 ) та на 1/6 частини від 327/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , задовольнити частково.

Встановити факт батьківства ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 20.06.2024 року.

Суддя Л.С. Єршова