ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року

м. Київ

справа № 487/7527/21

провадження № 61-9046св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ;

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

третя особа - первинна профспілкова організація співробітників акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»;

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2023 року у складі судді Афоніної С. М., тапостанову Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у складі колегії суддів: Колосовський С. Ю., Локтіонова О. В., Ямкова О. О.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - первинна профспілкова організація співробітників акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - первинна профспілкова організація співробітників АТ КБ «ПриватБанк»), про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що з 1997 року працювала у відповідача на різних посадах, а з 2011 року - на посаді керівника напрямку (посадова підгрупа - помічник директора РП - керівник Напрямку «Менеджмент») напрямку «Управлінські технології» філії «Миколаївське регіональне управління» Південного макрорегіонального управління АТ КБ «ПриватБанк».

Пояснює, що 18 травня 2021 року в автоматизованій системі документообігу «ПриватДок» з`явилось повідомлення про зміни в організації виробництва і праці та про наступне можливе вивільнення працівників.

Це повідомлення не давало змоги виконувати ОСОБА_1 трудові функції, оскільки його неможливо закрити, так як в ньому активна лише кнопка «Ознайомлений». ОСОБА_1 натиснула її, але роботодавець не надав їй під підпис наказ від 30 квітня 2021 року № Е. 17.U.0.0/4-6802287 про зміни в організації праці, та що він передбачає, їй не було відомо. Окрім того, в цьому повідомленні було зазначено, що документ підписаний КЕП від імені в. о. Голови Правління Банку Самаріної Г. Ю., але ніяких доказів, підтверджуючих це, не було, а перевірити самостійно позивач не мав змоги, оскільки файл із підписом не був доданий. Наказ про зміни в організації праці завантажити не вдалось, тому не можливо було перевірити електронний цифровий підпис, а пізніше було з`ясовано, що 18 травня 2021 року Самаріна Г. Ю. не затвердила цей документ.

У червні 2021 року ОСОБА_1 подала резюме на зайняття вакантних посад «Помічника директора макрорегіонального управління та «Головного спеціалісту із забезпечення ТМЦ ГО», але 22 і 26 липня 2021 року їй було відмовлено у переведенні на ці посади.

Наказом роботодавця від 22 липня 2021 року № Э.DN-УВ-2021-7076532-п її було звільнено з роботи через скорочення штату.

Вважає звільнення з роботи таким, що відбулось з порушенням пункту 1 частини першої статті 40 Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП) - ніякої реорганізації та скорочення не було, так як зі змісту наказу роботодавця слідує, що загальна чисельність не змінюється, скорочення посад фактично не відбувається, зміни полягають у ліквідації структурних підрозділів та створені інших підрозділів при збережені загальної чисельності посад, а це свідчить про штучне створення причин для розірвання трудового договору.

Вакантні посади хоча і були запропоновані, але для їх зайняття потрібно брати участь у конкурсі на загальних умовах разом із зовнішніми кандидатами і по жодній вакансії не було надано посадових інструкцій, що свідчить про порушення статей 29, 492 КЗпП України.

Також було порушено статтю 42 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 є ключовим працівником і має переважне право на залишення на роботі.

Крім того, ОСОБА_1 є членом профспілкового органу і її звільнення без згоди останнього є порушенням статті 39 Закону «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила скасувати наказ від 22 липня 2021 року N? Э Э.DN-УВ-2021-7076532-п про звільнення ОСОБА_1 , поновити її на роботі в АТ КБ «Приватбанк» та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, з моменту її звільнення й до дня винесення рішення суду.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» від 22 липня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника напрямку (посадова підгрупа - помічник директора РП - керівник Напрямку «Менеджмент») напрямку «Управлінські технології» філії «Миколаївське регіональне управління» південного макрорегіонального управління АТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 762 477,00 грн.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що відповідачем були порушені права позивачки, а саме всупереч статей 43, 49-2 КЗпП України при звільненні останньої у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці їй не було запропоновано усі наявні вакантні посади в АТ КБ «ПриватБанк», а також за наявності обґрунтованої відмови профспілкового органу на звільнення, отже наявні підстави, передбачені статтею 235 КЗпП України для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Підставами касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказує, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 641/5023/17, від 09 вересня 2021 року у справі № 640/11863/19, від 24 липня 2019 року у справі № 607/2852/17, від 13 грудня

2022 року у справі № 608/2424/20 тощо (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)), а також не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Заводського районного суду м. Миколаєва.

18 липня 2023 року справа № 487/7527/21 надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що підрозділ, в якому працювала ОСОБА_1 , підлягав ліквідації, а посада, яку вона займала, підлягала скороченню, що підтверджується наказом від 30 квітня 2021 року № Е. 17.U.0.0/4-6802287 та новим штатним розписом Південного макрорегіонального управління АТ КБ «ПриватБанк», введеним з 05 травня 2021 року.

Про майбутнє скорочення посади та можливе вивільнення ОСОБА_1 була повідомлена 17 травня 2021 року та повторно 16 липня 2021 року у звичайний спосіб, який використовувався під час її трудової діяльності у Відповідача, - в електронному вигляді через систему електронного документообігу «ПриватДок».

До повідомлень були долучені переліки пропонованих працівнику вакантних посад, ОСОБА_1 засвідчила своє ознайомлення з ними за допомогою кваліфікованого електронного підпису, що підтверджується довідками та протоколами створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису ОСОБА_1

09 липня 2021 року банком було направлено подання первинній профспілковій організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» за вихідним № 20.1.0.0.0/7- 125111. Подання було направлено поштовим оператором «Укрпошта», та доставкою

ТОВ «ТЕКС Україна». Згідно з даними сайтів поштових операторів, відправлення

ТОВ «ТЕКС України» було вручено адресату 14 липня 2021 року, відправлення Укрпошти було вручено адресату 15 серпня 2021 року.

Станом на дату звільнення ОСОБА_1 первинною профспілковою організацією співробітників АТ КБ «ПриватБанк» не було розглянуто подання банку та не було надано відповідь у встановлений законом строк всупереч вимогам частин другої, п`ятої статті 43 КЗпП України. Відповідь від 04 серпня 2021 року № 5569 на подання банку від 09 липня 2021 року № 20.1.0.0.0/7- 125111 була отримана від первинної профспілкової організацією співробітників головного офісу АТ КБ «ПриватБанк»

17 серпня 2021 року, тобто після спливу встановленого законом строку для надання відповіді на подання власника.

Наказом від 22 липня 2021 року № Э.DN-УВ-2021-7076532-п позивача було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за скороченням штату із виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього заробітку.

Порушення норм матеріального права полягає у помилковому тлумаченні судами першої та апеляційної інстанції порядку та форми, в якій роботодавець зобов`язаний запропонувати наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Вважає, що жодною нормою трудового законодавства не встановлено вимог до форми ознайомлення працівника з переліком вакантних посад та вимог до оформлення власне переліку вакантних посад.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ознайомлення позивачки з переліками запропонованих вакантних посад в електронному вигляді не є належним доказом виконання відповідачем своїх зобов`язань, ухвалені без застосування положень Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Закону України «Про електронні довірчі послуги», що підлягали застосуванню у обставинах, що склались.

Вважає, що судами першої та апеляційної інстанції було надано помилкове тлумачення нормам статей 49-2 КЗпП України, та не було враховано, що стаття 49-2 КЗпП України покликана забезпечувати захист прав працівника, але ця стаття не визначає процедуру призначення працівників на керівні посади відповідача, не може застосовуватись всупереч встановленим конкурсним процедурам на підприємстві, що було б втручанням в господарську діяльність

відповідача.

Апеляційний суд також не навів у мотивувальній частині оскаржуваної постанови результатів дослідження та оцінки доказів, в тому числі, персональних попереджень про скорочення посади та пропонування іншої наявної роботи та мотивів відмови профспілки, що свідчить про порушення норм процесуального права щодо порядку оцінки та дослідження доказів у справі.

Звертає увагу, що поновлюючи строк звернення до суду, суд першої інстанції в обґрунтування поважності причин пропуску строку зазначив, що строк пропущений не з вини самого позивача ОСОБА_1 та з незалежних від неї причин, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, звернення до суду з позовом, враховуючи порушення саме представником позивача норм цивільно- процесуального законодавства при звернення до суду з даним позовом 30 серпня 2021 року, що не повинно тягнути за собою негативні наслідки для самої позивачки та позбавити її права на доступ до правосуддя для захисту порушених трудових прав. Такий висновок суду першої інстанції свідчить про помилкове тлумачення норм чинного законодавства про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. З наведеного висновку слідує, що допущені порушення процесуального законодавства при поданні позову до суду представником не повинні тягнути негативні наслідки для позивачки. Тобто фактично таким висновком суд висловлює можливість будь-якій особі через представника звертатись з позовами з пропуском строку позовної давності, а в якості обґрунтування поважності причин пропуску строку зазначати про звернення не особисто особою, а її представником.

Поновлюючи строк на звернення до суду з зазначених мотивів, суд першої інстанції допустив протиріччя із висновками, викладеними в наступних постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2019 року по справі № 243/9604/18 (провадження N 61-14423св19) зазначено: «як поважні причини пропуску строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, слід кваліфікувати такі, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Судами попередніх інстанцій встановлено порушення відповідачем прав позивача при звільненні з роботи, однак у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі відмовлено через пропуск строку звернення до суду, оскільки ОСОБА1 26 липня 2018 року отримав трудову книжку із записом про звільнення, однак до суду звернувся, лише 02 жовтня

2018 року, тобто з пропуском місячного строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, У разі пропуску передбачених статтею 233 КЗпП України строків звернення до суду про вирішення трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін».

З урахуванням викладеного, просив скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 із 02 червня 1997 року працювала в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді менеджера у відділі маркетингу і реклами, а з 04 грудня 2011 року її переведено на посаду керівника напрямку (посадова підгрупа - помічник директора РП - керівник Напрямку «Менеджмент») Напрямку «Управлінські технології» філії «Миколаївське регіональне управління» Південного макрорегіонального управління АТ КБ «ПриватБанк».

Наказом від 30 квітня 2021 року № Е. 17.U.0.0/4-6802287 в.о. Голови Правління АТ КБ «ПриватБанк» Самаріною Г. Ю. затверджено зміни до організаційної структури 12 макрорегіональних управлінь банку, підрозділів головного офісу про ліквідацію деяких підрозділів, в тому числі Напрямку «Управлінські технології і стратегічний менеджмент» у всіх управліннях із затвердженням нового штатного розпису, введеним у дію з 05 травня 2021 року, яким скорочувались всі посади керівників цього напрямку.

21 травня 2021 року ОСОБА_1 в системі електронного документообігу «ПриватДок», який функціонує в АТ КБ «ПриватБанк» на підставі Положення з діловодства та електронного документообігу, підписала кваліфікованим електронним підписом персональне попередження від 17 травня 2021 року № Е.28.0.0.0/3-6866951 про скорочення посади та можливе наступне вивільнення на підставі наказу № Е. 17.U.0.0/4-6802287 від 30 квітня 2021 року в.о. Голови Правління АТ КБ «ПриватБанк» Самаріної Г. Ю.

Одночасно ОСОБА_1 було запропоновано ознайомитись зі списком вакантних посад, як зазначалось (у додатку) станом на 12 травня 2021 року та про можливість ознайомитись з актуальними посадами за посиланням privatbank/work. Перелік посадових обов`язків визначаються посадовими інструкціями, які банк готовий надати для ознайомлення. У разі бажання зайняти вакантну посаду роботодавець просив подати заявку через посилання privatbank.ua/work. У разі відповідності вимогам за обраною посадою та після успішного проходження відбору та співбесіди, роботодавець просив подати заяву про переведення на нову посаду до Дирекції з HR та корпоративного управління. Неподання зазначеної заяви є відмовою від пропозиції Банку про переведення.

16 липня 2021 року ОСОБА_1 через систему електронного документообігу направлено повідомлення (як зазначено в ньому) в продовження персонального попередження про зміни в організації виробництва і праці і можливе вивільнення, яке 19 липня 2021 року підписане кваліфікованим електронним підписом. Під цифрою 1. Зазначено список вакантних посад станом на 14 липня 2021 року.

У червні 2021 року ОСОБА_1 подала резюме на зайняття вакантних посад «Помічника директора макрорегіонального управління» та «Головного спеціаліста забезпечення ТМЦ ГО», але у переведені на ці посади роботодавцем відмовлено 23 липня 2021 року та 26 липня 2021 року з посиланням на невідповідність кваліфікаційним вимогам, встановленим посадовою інструкцією та профілем посади. Заявок від ОСОБА_1 по переведенню на інші вакантні посади не надходило.

09 липня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслало подання до Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» про надання згоди на розірвання трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України з ОСОБА_1 , яке було отримано профспілковим органом 14 липня 2021 року.

04 серпня 2021 року профспілковий орган прийняв рішення про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи, яке було отримано роботодавцем

17 серпня 2021 року.

22 липня 2021 року наказом роботодавця № Э.DN-УВ-2021-7076532-п

ОСОБА_1 була звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України - скорочення штату.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Згідно з частиною третьою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Частиною 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом зазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування відмови у звільненні працівника з підстав, вказаних у поданні роботодавця. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість або необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових та професійних якостей. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів відмови.

Гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи визначені законодавцем у статті 235 КЗпП України.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, установивши, що роботодавцем, у порушення вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не були запропоновані позивачу всі наявні в банку вакантні посади на час його звільнення, які відповідали його освіті, кваліфікації та досвіду, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 не можна вважати таким, що проведено із дотриманням вимог трудового законодавства, тому наявні підстави для поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відповідачем не дотримано вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 , оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника, посада якого підлягає скороченню, покладається саме на роботодавця.

Виконання цього обов`язку передбачає, що роботодавець зобов`язаний запропонувати такому працівнику усі посади, які відповідають його освіті, кваліфікації та досвіду, та які є вакантними з часу попередження про наступне вивільнення та до дня прийняття наказу про звільнення, та на які працівник повинен бути переведений за його згодою без проходження додаткових конкурсних процедур.

У цій справі роботодавцем не доведено виконання належним чином обов`язків, визначених частиною другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача.

У касаційній скарзі банк вказує на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі

№ 641/5023/17, від 09 вересня 2021 року у справі № 640/11863/19, від 24 липня 2019 року у справі № 607/2852/17, від 13 грудня 2022 року у справі № 608/2424/20.

Оскільки врахуванню підлягають висновки у справах у подібних правовідносинах, Верховний Суд аналізує наведені заявником як приклади на предмет подібності рішення Верховного Суду до обставин розглядуваної справи.

Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року справі № 233/2021/19. За такими критеріями суд касаційної інстанції визначає подібність правовідносин з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

У справі № 641/5023/17 Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про те, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося у зв`язку зі скороченням штату, зокрема ліквідації (скорочення) посади, яку займав позивач, та на момент скорочення посади и у товаристві були відсутні вільні посади, які б могли бути запропоновані позивачу. Крім того, у відповідача не було можливості провести порівняння позивача з іншими особами на такій же посаді та визначити осіб, які б мали переважне право на залишенні на роботі, оскільки посада керівника групи була єдиною у товаристві. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а тому також не підлягають задоволенню.

У справі № 607/2852/17 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що звільнення позивачки проведено з дотриманням вимог діючого законодавства, оскільки у відповідача дійсно мало місце скорочення чисельності працівників відділень AT «Райффайзен Банк Аваль» (ліквідація Галицького відділення банку (м. Тернопіль), яке очолювала позивачка), позивачка попереджалася за 2 місяці про наступне вивільнення та їй неодноразово надавалися пропозиції щодо вакантних посад, від яких вона відмовилася, а за результатами відбору кандидата на вакантну посаду начальника Академічного відділення (м. Тернопіль) комісією прийнято рішення та затверджено кандидатуру колишнього начальника Київського відділення (м. Тернопіль), профспілковий комітет надав згоду на її звільнення.

У справі № 608/2424/20 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оскільки рішення профспілкового комітету не містить обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівників, то підприємство мало право звільнити заявницю за відсутності згоди профспілкового комітету на її звільнення.

Отже, у справах № 607/2852/17, № 641/5023/17, № 608/2424/20, наведених заявником у касаційній скарзі як приклади неоднакового застосування норм права, встановлені інші фактичні обставини ніж у справі, яка переглядається.

У справі № 640/11863/19 вирішувався спір щодо визнання протиправним та скасування наказу про незаконне звільнення особи з органів внутрішніх справ, де Верховний Суд дійшов висновку про те, що якщо працівником міліції не подано рапорт упродовж трьох місяців на переведення до поліції відповідно до вимог пункту 9 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», то у подальшому визначено інший порядок прийняття на службу до поліції - на конкурсній основі.

Зазначений висновок Верховного Суду не підлягає застосуванню до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі, оскільки у цій постанові та у справі, яка переглядається, інше матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 243/9604/18, провадження № 61-14423св19, на яку посилається заявник, має правовий висновок про те, що згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин.

Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущений без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Питання пропуску звернення позивачки до суду було предметом дослідження судами попередніх інстанцій, представленим з цього приводу доказам суди надали оцінку у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України, врахувавши, що позивачка ознайомилась з наказом про звільнення 29 липня 2021року.

30 серпня 2021 року адвокат Бондар Є.І., діючи в інтересах двох позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , звернувся із позовом до Заводського районного суду м. Миколаєва про скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, звернення до суду відбулося з дотриманням строку, встановленого частиною другою статті 233 КЗпП України.

Судами також враховано, що ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2021 року позовну заяву було повернуто представнику позивачів із підстав порушення правил об`єднання позовних вимог, визначених статтею 50 ЦПК України.

Копію ухвали було отримано 11 жовтня 2021 року, а до Заводського районного суду м. Миколаєва представник ОСОБА_1 звернувся із позовом 12 жовтня 2021 року, а тому колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.

З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень правових висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), є необґрунтованими.

Посилання у касаційній скарзі на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази є необґрунтованими. Суди повно встановили обставини справи, надали належну оцінку доводам сторін та зібраним у справі доказам, правильно застосували норми матеріального та процесуального права, та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційним судом не встановлено. Отже доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши у касаційному порядку судове рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара