Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6001/21 Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 55 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/6001/21 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, третя особа, яка заявляє самостійні вимогами на предмет спору - ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимогами на предмет спору - Приватне підприємство КВЖРЕП №8 про визнання незаконним та скасування рішення та за позовною заявою ОСОБА_3 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання рішення незаконним та його скасування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року, постановлену під головуванням судді Шалоти К.В. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому з урахування заяви про збільшення позовних вимог просила, визнати рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради «Про затвердження Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком» №548 від 25.05.2018 незаконним, протиправним з моменту (дня) прийняття та скасувати його.

В обґрунтування позову зазначала, що рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №548 від 25.05.2018 не має юридичної сили, тому що не відповідає вимогам ст. 3, 8, ч.2 ст. 19, ст. 116 Конституції України, так як органи місцевого самоврядування не мають повноважень для прийняття рішень щодо затвердження Типових договорів. Вказує, що рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №548 від 25.05.2018 протирічить ст. 4, 8, 12, 18 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», який вступив в законну силу з 10.06.2018, а також постанові КМУ №712 від 05.09.2018, якою були затвердженні Правила надання послуг з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. Наголошує, що приймати рішення щодо затвердження Типового договору це прерогатива виключно Кабінету Міністрів України. Зауважує, що прийняття Типового договору передбачено частинами 1 та 3 ст. 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», та ст. ст. 4, 8, 12, 18, 28 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», однак вказаними Законами не передбачено повноважень органам місцевого самоврядування затверджувати Типові договори про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 12.07.2021 відкрито провадження у справі №295/6001/21 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання рішення незаконним та його скасування.

У вересні 2021 року ОСОБА_2 подав до суду позовну заяву до виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання рішення №548 від 25.05.2018 незаконним і його скасування, надалі подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати оскаржуване рішення незаконним, протиправним з моменту (дня) прийняття та скасувати його.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 28.09.2021 (справа №295/12602/21) позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень, прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення. Позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень та позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення - об`єднано в одне провадження. Присвоєно справі номер №295/6001/21.

Також, у липні 2023 року до Корольовського районного суду м. Житомира звернувся ОСОБА_4 із позовною заявою до виконавчого комітету Житомирської міської ради з вимогою про визнання рішення №548 від 25.05.2018 незаконним та його скасування, просив залучити його до розгляду справи як третю особу із самостійними вимогами на предмет спору.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 17 жовтня 2023 року надано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 строк для усунення зазначених судом недоліків позовних заяв, протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали. Позовну заяву ОСОБА_3 залишено без руху із наданням йому строку для усунення недоліків, зазначених судом протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали. Роз`яснено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що у разі неусунення недоліків поданої ними позовної заяви, що зазначені в цій ухвалі у встановлений судом строк, відповідна позовна заява підлягає залишенню без розгляду. Роз`яснено ОСОБА_3 , що у разі неусунення недоліків поданої позовної заяви, зазначених в цій ухвалі у встановлений судом строк, позовна заява підлягає поверненню.

Постановляючи вказану вище ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що позовні заяви ОСОБА_1 , третьої особи - ОСОБА_2 та позовна заява ОСОБА_3 , який бажає вступити до розгляду справи як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору, - подані без дотримання вимог частини 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки до вказаних позовних заяв не додано доказів на підтвердження сплати судового збору у розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір» або документи, що підтверджують звільнення від сплати судового збору.

23 жовтня 2023 року на виконання вимог зазначеної ухвали на адресу суду першої інстанції надійшла заява від ОСОБА_1 , в якій остання зазначала, що вона як позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.7 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Крім того, вказувала, що правовідносини, що виникли між сторонами на підставі рішення №548 від 25.05.2018 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року позовні заяви ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 залишено без розгляду. Позовну заяву ОСОБА_3 повернуто особі, яка її подала.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову, якою направити справу на розгляд до Корольовського районного суду м. Житомира для розгляду по суті.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вказує, що позовна заява у справі №295/6001/21 подана у захисті прав та інтересів її батька ОСОБА_3 власника квартири АДРЕСА_1 . Вказує, що вона звертала увагу суду першої інстанції на ч.7 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», відповідно до якої громадяни, які у випадках, передбачених законодавством, звернулися із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб - звільнені від сплати судового збору. Зазначала, що спірні правовідносини також регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому вона на підставі ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору. Враховуючи викладене просила скасувати ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

02 квітня 2024 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшли пояснення на апеляційну скаргу, оформлені як відзив, у якому зазначив, що апеляційна скарга ОСОБА_1 аргументована належним чином з посиланням на норми права та обставини справи. Вказує, що дана справа спочатку розглядалася в Богунському районному суді м. Житомира та відповідно до прийнятої ухвали про відкриття провадження позов відповідав нормам ЦПК України та не підлягав сплаті судовим збором. Зазначає, що судом першої інстанції були порушені права позивачів передбачені ст. 55 Конституції України. Вказує, що відношення між управителем та споживачами, серед яких був виконавчий комітет Житомирської міської ради, носили характер при якому у разі спору застосовується судом п.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», тобто судовий збір не повинен стягуватися. Також, виклав свої доводи щодо суті спору.

Ухвала суду прешої інстанції переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині залишення позову ОСОБА_1 без розгляду з огляду на наступне.

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, оскаржуваною ухвалою позовні заяви ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 залишено без розгляду, позовну заяву ОСОБА_3 повернуто особі, яка її подала. В апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції оскаржила лише ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах.

ОСОБА_2 , позовну заяву якого також залишено без розгляду та ОСОБА_4 позовну заяву якого повернуто не скористалися своїм правом подачі апеляційної скарги, приєднання до апеляційної скарги.

Аналіз аргументів апеляційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 не навела переконливих доводів того, яким чином оскаржувана ухвала в частині залишення позову ОСОБА_2 без розгляду та в частині повернення позову ОСОБА_3 порушує її права та інтереси за умови, що останні не оскаржили ухвалу суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання заявником вимог статті 175 ЦПК України щодо форми та змісту заяви.

Відповідно до частини четвертої статті 175 ЦПК України якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Згідно із частиною четвертою статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до частин першої-третьої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до частин одинадцятої-тринадцятої статті 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що заявником у встановлений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху строк не були усунуті недоліки позовної заяви, а саме не сплачено судовий збір за подання до суду позову немайнового характеру. Також суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 пред`явлений до виконкому Житомирської міської ради та стосується оскарження рішення вказаного суб`єкта №548 від 25.05.2018, яким затверджено Типовий договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком на підставі статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», тобто позов у вказаній справі пред`явлено до органу місцевого самоврядування, який будь-яких товарів, робіт чи послуг позивачеві не надає, а тому остання не є споживачем у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Спеціальним нормативним актом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України «Про судовий збір».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

За правилами статті 133 ЦПК України судовий збір належить до судових витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, які несуть сторони в судах усіх рівнів.

Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене Законом України «Про судовий збір» (стаття 2 цього Закону).

Сплата судового збору особами, які звертаються до суду, - це процесуальний обов`язок, який визначається нормами процесуального закону та Закону України «Про судовий збір». При цьому процесуальна норма частини другої статті 133 ЦПК України є бланкетною і в частині визначення розміру судового збору, порядку його сплати, повернення і звільнення від сплати відсилає до окремого закону, зокрема Закону України «Про судовий збір». Об`єкти справляння судового збору, тобто процесуальні дії, за які справляється судовий збір, встановлені у статті 3 зазначеного Закону.

Такими об`єктами є процесуальні документи, які особа подає до суду (позовна заява, апеляційна чи касаційна скарга тощо). Так само ця норма визначає процесуальні документи, за подання яких судовий збір не справляється.

Стосовно документів, за подання яких судовий збір справляється, стаття 4 Закону України «Про судовий збір» установлює розміри ставок судового збору. При цьому розміри ставок судового збору так само залежать від характеристики об`єкта справляння - позовна заява, скарга чи інша заява (в деяких випадках - у поєднанні з характеристикою суб`єкта, який звертається до суду).

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі не мають пільги щодо сплати судового збору, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову.

Одночасно частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №160/15864/20 (провадження №11-177апп21) зазначено, що стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними щодо положень статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб`єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії (об`єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій.

Таким чином, споживачі звільняються від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу у випадку, якщо вони є позивачами і звертаються до суду із позовами про захист прав споживачів.

Частина 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними щодо положень ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб`єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії (об`єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій.

Ключовим при вирішенні питання про можливість звільнення від сплати судового збору за ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» є з`ясування того, чи пов`язані заявлені позовні вимоги із захистом безпосередньо прав споживача, а не будь-яких інших порушених прав особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань.

Розв`язуючи питання щодо звільнення від сплати судового збору особи, яка є споживачем, слід керуватися тим, що саме особи, які звертаються до суду як споживачі з відповідним позовом для захисту свої прав, звільняються від сплати судового збору на будь-якій стадії процесу, в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Це не поширюється на будь-яких осіб, які вважають, що певними рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень були порушені їхні права як споживача та (або) не погоджуються з ухваленими судовими рішеннями у таких справах, а лише на тих споживачів, хто подав позовну заяву на захист своїх прав, а також надалі апеляційну та (або) касаційну скаргу в межах того самого процесу.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Верховного Суду від 21 квітня 2020 року у справі №640/21402/18 та постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 у справі №640/10556/20.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно з п. 1, 6, ч. 1 ст. 4 вказаного Закону споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

У даній справі позов заявлено до виконавчого комітету Житомирської міської ради.

Предметом позову є рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №548 від 25.05.2018 про затвердження Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень Кабінету Міністрів України належать затвердження типових договорів про надання (постачання) комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії) та послуг з управління багатоквартирним будинком.

У п.п 1, 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належить затвердження та виконання місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, участь у розробленні та виконанні відповідних державних і регіональних програм, встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону державна політика у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на принципі, зокрема, забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування, досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво таких послуг.

Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку.

За змістом п. 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець комунальної послуги зобов`язаний інформувати споживачів про намір зміни цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до законодавства.

Проаналізувавши наведені положення законодавства, колегія суддів зазначає, що позов ОСОБА_1 у цій справі подано до органу місцевого самоврядування як до суб`єкта владних повноважень з приводу визнання незаконним, протиправним рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №548 від 25.05.2018 про затвердження Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що прийняте на підставі статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Вказане рішення становить публічний інтерес та виходить за межі приватно-правового спору між споживачем та продавцем.

Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року у справі №580/820/20 (адміністративне провадження №К/9901/7108/21).

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не оскаржується якийсь конкретний договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, а оскаржується нормативно-правовий акт органу місцевого самоврядування, що стосується невизначеного кола осіб, а ОСОБА_1 , яка подала позов не є споживачем будь-яких товарів, робіт чи послуг, які надавав би виконком Житомирської міської ради приймаючи оскаржуване рішення, що має публічний, а не індивідуальний характер.

Відтак, враховуючи наведене ОСОБА_1 помилково вважає, що вона звільнена від сплати судового збору.

Посилання ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 19 серпня 2022 року у цивільній справі №295/6001/21, в якій зазначено, що остання у розумінні частини третьої статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» звільняється від сплати судового збору є помилковими, оскільки під час постановлення зазначеної вище ухвали судом апеляційної інстанції було допущено добросовісну суддівську помилку, тобто помилку без ознак умислу або грубої недбалості.

Зокрема, під час розгляду клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 06 липня 2022 року суд апеляційної інстанції діяв сумлінно з належним ставленням до своїх обов`язків, встановив обставини, які підлягають правовій оцінці, оцінив докази та тлумачив закон, але припустився помилки, яка не була настільки очевидною й однозначною.

Зважаючи на викладене колегія суддів констатує, що суд першої інстанції, надав правильну оцінку позовній заяві ОСОБА_1 з погляду дотримання вимог ЦПК України щодо форми подання позовної заяви, а аргументи апеляційної скарги стосовно цього питання не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали та підстав для її скасування.

Відповідно до пункту 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права й підстав для її скасування, не вбачає.

Крім того, колегія суддів зазначає, що при подані апеляційної скарги ОСОБА_1 посилалася на те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 04 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року залишено без руху з підстав несплати судового збору. Надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання копії даної ухвали. Роз`яснено заявнику, що оригінал квитанції (платіжного доручення) про сплату судового збору має бути поданий безпосередньо до Житомирського апеляційного суду. Також роз`яснено, що у випадку невиконання вимог ухвали у встановлений строк, апеляційна скарга буде вважатися неподаною і повернута.

11 березня 2024 року на електронну адресу суду від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків, у якій остання наполягала на тому, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі п. 7 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» та ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Тому при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження питання стягнення судового збору не вирішувалось з метою уникнення висловлення позиції суду щодо суті апеляційної скарги.

Відтак, на виконання вимог процесуального Закону, із ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в дохід держави в сумі 484,48 грн.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 484,48 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 04 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді