Справа № 447/2188/23 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В. Р.
Провадження № 22-ц/811/2567/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Провадження № 22-ц/811/2603/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

адвоката Богдан З.С.

- представника позивачки ОСОБА_1 ;

відповідачки ОСОБА_2

та її представника адвоката Маркович А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2024 року та додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 30 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу самочинно встановленої огорожі та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, у якому просила:

-зобов`язати відповідачів усунути позивачці перешкоди у користуванні її земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,3454 га, кадастровий №:07:000:0072, шляхом демонтажу самочинно встановленої огорожі, що встановлена на східній частині зазначеної ділянки позивачки в межах її накладення площею 2580,8655 кв.м. із сусідньою земельною ділянкою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3709 га, кадастровий №:01:001:0016;

-скасувати державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3709 га, кадастровий №:01:001:0016.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у селі Красів Стрийського району Львівської області, площею 1,3454 га, кадастровий №:07:000:0072, яка була сформована та набута позивачкою у власність на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №507371 від 06.08.2012 року, розпорядження голови Миколаївської районної державної адміністрації від 20.10.2006 року № 403 «Про надання дозволу громадянам на складання проектів відведення земельних ділянок (паїв) у власність для товарного сільськогосподарського виробництва», розпорядження голови Миколаївської районної державної адміністрації від 29.04.2011 року № 201 «Про затвердження проекту відведення земельних часток (паїв) в натурі та видачу державних актів на право власності на землю на території Красівської сільської ради».

Зазначалося, що розпорядженням голови Миколаївської районної державної адміністрації від 29.04.2011 року № 201 було, зокрема, затверджено складену ДП «Західгеодезкартографія» у 2011 році технічну документацію «Про передачі земельних часток (паїв) і видачі державних актів на право приватної власності на землю громадянам (власникам сертифікатів) на території Красівської сільської ради Миколаївського району Львівської області.

28.05.2013 року землевпорядником ДП «Західгеодезкартографія» ОСОБА_6 було визначене розташування земельної ділянки позивачки, яке суперечило вищевказаній технічній документації від 2011 року, затвердженої розпорядженням голови Миколаївської районної державної адміністрації від 29.04.2011 року № 201, що викликало накладення меж ділянки позивачки на межі земельних ділянок сусідніх землевласників - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у зв`язку з чим у 2021 році землевпорядником ОСОБА_9 було складено технічну документацію із землеустрою «щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевість) площею 1,3454 га - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», за результатами якої земельна ділянка позивачки була розташована у відповідності до технічної документації 2011 року, складеної ДП «Західгеодезкартографія» та затвердженої розпорядженням голови Миколаївської районної державної адміністрації від 29.04.2011 року № 201.

Стверджувалося, що уся площа вищевказаного накладення меж земельних ділянок фактично використовується відповідачами та огороджена встановленим ними парканом.

У зв`язку з виявленим накладенням та з метою встановлення обставин щодо належного/фактичного розташування, а також належного/фактичного використання земельних ділянок позивачки (кадастровий № :07:000:0072) та відповідачів (кадастровий № :01:001:0016) позивачкою було замовлено проведення судової земельно-технічної експертизи, за результатами проведення якої було складено висновок експерта № 006/23 земельно-технічної експертизи від 24 березня 2023 року (далі - «Висновок»).

Стверджувалося, що відповідачі всупереч правовстановлювальним документам та технічній документації із землеустрою фактично користуються частиною земельної ділянки позивачки (кадастровий № :07:000:0072) у межах площі накладення у базі Держгеокадастру земельної ділянки позивачки із земельною ділянкою відповідачів (кадастровий № :01:001:0016), яке становить 2580,8655 кв.м., відмежувавши таку самовільно зайняту частину земельної ділянки позивачки огорожею (том 1, а.с. 1-15).

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (том 3, а.с. 149-157).

Додатковим рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 30 липня 2024 року задоволено заяву представниці відповідачки ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені останньою витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 гривень 00 копійок та витрати пов`язані із проведенням земельно-технічної експертизи в розмірі 18 932 гривні 00 копійок.

Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, залишино за ОСОБА_1 (том 3, а.с. 186-188).

Вищезгадані судові рішення оскаржила представник позивачки.

Апелянт просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що суд не дав належної оцінки тому, що згідно складеної у 2021 році технічної документації із землеустрою «щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевість) площею 1,3454 га - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» частина площі земельної ділянки позивачки фактично використовується відповідачами та огороджена встановленим ними парканом, що стверджується також Висновком експерта № 006/23 земельно-технічної експертизи від 24 березня 2023 року.

Розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, присуджений до стягнення з позивачки додатковим рішенням суду від 30 липня 2024 року, вважає необґрунтованим та явно завищеним.

Звертає увагу на те, що експерт не дав відповіді на одне з двох поставлених відповідачкою питань, а тому вважає неправомірним стягнення з позивачки на користь відповідачки вартості проведеної за ініціативою останньої судової земельно-технічної експертизи у повному обсязі(том 3, а.с. 207-231).

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідачки ОСОБА_2 і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками (в тому числі і стороною апелянта) те, що:

-29.07.1996 року рішенням виконкому Красівської сільської Ради народних депутатів № 28 ОСОБА_10 було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,6 га на території села Красів Миколаївського району Львівської області, що стверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 06.11.1996 року (том 2, а.с. 126-127);

- ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла і ІНФОРМАЦІЯ_2 Свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезгадану земельну ділянку було видано її спадкоємцям, доньці ОСОБА_11 та сину ОСОБА_12 : по 1/2 кожному з них (том 1, а.с. 207, 208);

-20.10.2006 року розпорядженням Миколаївської районної державної адміністрації №403 «Про надання дозволу громадянам на складання проектів відведення земельних часток (паїв) у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» позивачці ОСОБА_1 було надано дозвіл на складання проектів відведення земельних часток (паїв) у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (том 1, а.с, 19-22);

-18.05.2007 року рішенням Красівської сільської ради Миколаївського району Львівської області № 47 «Про уточнення площі земельної ділянки» за заявами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було внесено зміни в площу успадкованої ними земельної ділянки (том 1, а.с. 209) та поділену цю земельну ділянку на дві: 1) площею 0,24999 га + 2) площею 0,37089 га (том 1, а.с. 221, 222);

-29.05.2007 року на вищезгадану земельну ділянку площею 0,3709 га було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (том 1, а.с. 232);

-05.10.2007 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 по нотаріально посвідченому Договору купівлі-продажу земельної ділянки продали вищезгадану земельну ділянку площею 0,3709 га на АДРЕСА_1 відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (том 1, а.с. 233-234).

Вищенаведені рішення Красівської сільської ради Миколаївського району Львівської області та її виконавчого комітету, Державні акти на право власності на земельні ділянки, Договір купівлі-продажу земельної ділянки тощо ніким не оскаржувалися, не скасовувалися і є чинними: докази про протилежне у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, на земельну ділянку площею 0,3709 га з кадастровим №:01:001:0016 ще 29.05.2007 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку і відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є її власниками на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, який ними (як покупцями) було укладено ще 05.10.2007 року.

Позовна заява ОСОБА_1 не містить доводів з посиланням на норми матеріального права які б (за вищенаведених обставин) могли слугувати правовою підставою для задоволення такої позовної вимоги, як «скасувати державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки Відповідачів 1-2 ( ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ) для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3709 га, кадастровий № :01:001:0016», оскільки ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки можливе лише з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, зареєстрованих щодо цієї земельної ділянки, а також за умови визнання нечинним рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про затвердження документації із землеустрою.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про «скасування державної реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки» відповідачів і апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду в цій частині.

Як також стверджується матеріалами справи, лише 29.04.2011 року (через більш, як 3 (три) роки і 6 місяців після укладення 05.10.2007 року відповідачами вищезгаданого Договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим № :01:001:0016) розпорядженням Миколаївської районної державної адміністрації № 201 позивачці було затверджено проект відведення земельної ділянки площею 1,3454 га на території Красівської сільської ради в натурі та передано її у власність позивачки (том 1, 23-26).

А 06.08.2012 року позивачці ОСОБА_1 було видано Державний акт про її право власності на вищезгадану земельну ділянку площею 1,3454 га з кадастровим №:07:000:0072(том 1, а.с. 16, 116-117).

Безспірним є те, що при затвердженні Миколаївською районною державною адміністрацією розпорядженням від 29.04.2011 року № 201 позивачці проекту відведення земельної ділянки площею 1,3454 га в натурі та видачі їй Державного акту про право власності на вищезгадану земельну ділянку мало б враховуватися існування (вже тривалий час щонайменше 4 (чотири) роки) земельної ділянки відповідачів з кадастровим №:01:001:0016 (площа, конфігурація тощо останньої).

Відтак, для задоволення (часткового задоволення) позовної вимоги про зобов`язання відповідачів усунути позивачці перешкоди у користуванні її земельною ділянкою площею 1,3454 га, кадастровий № :07:000:0072, шляхом демонтажу самочинно встановленої відповідачами огорожі на ділянці позивачки останній належними та допустимими доказами необхідно було довести те, що площа та/або конфігурація земельної ділянки позивачки з кадастровим №:07:000:0072 у 2011 році затверджені з урахуванням вже існуючої щонайпізніше з 2007 року земельної ділянки площею 0,3709 га, кадастровий №:01:001:0016.

А у випадку отримання позитивної відповіді на це питання (що площа та конфігурація земельної ділянки позивачки з кадастровим №:07:000:0072 у 2011 році затверджені з урахуванням вже існуючої на той час земельної ділянки площею 0,3709 га з кадастровим №:01:001:0016) належними та допустимими доказами довести те, що площа та/або конфігурація земельної ділянки відповідачів з кадастровим №:01:001:0016 в натурі (на місцевості) не відповідає координатам згаданої земельної ділянки згідно Державного акту про право власності на неї від 29.05.2007 року та/або Технічній документації із землеустрою, на підставі якої і було видано цей Державний акт (площа «накладки» земельних ділянок, її конфігурація тощо).

В той же час, матеріали справи не містять доказів того, що площа та конфігурація земельної ділянки позивачки з кадастровим №:07:000:0072 у 2011 році були затвердженими з урахуванням вже існуючої на той час земельної ділянки відповідачів площею 0,3709 га, кадастровий №:01:001:0016. Відтак, за недоведеності цієї обставини, відсутні правові підстави для задоволення і позовної вимоги про зобов`язання відповідачів усунути позивачці перешкоди у користування належною останній земельною ділянкою.

За наведених вище обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга в частині оскарження рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2024 року до задоволення не підлягає, а тому згадане рішення суду слід залишити без змін.

ЦПК України також встановлено, що:

- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, і що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частини 1 та 3 статті 133);

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137);

- розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони (частина 4 статті 137);

- суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);

- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137).

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у додатковій постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.

У матеріалах справи Договір про надання правової допомоги від 01.08.2023 року (посилання на який міститься в ордері ОСОБА_2 на ім`я адвоката Маркович А.М.) взагалі відсутній, а відтак неможливо встановити про наявність у цьому Договорі умов щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом згаданій відповідачці.

Лише 18.07.2024 року (тобто вже після ухвалення судом оскаржуваного рішення) представником відповідачки Зубрихіної Т.В. було подано до суду (як додаток до Заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат) Додатковий договір від 01.08.2023 року до вищезгаданого Договору про надання правової допомоги від 01.08.2023 року.

Відповідачкою Зубрихіною Т.В. та її представником не надано суду пояснень з приводу того, чому саме Договір про надання правової допомоги від 01.08.2023 року взагалі не було подано до суду, а Додаток до нього (також від 01.08.2023 року) було подано до суду лише після завершення розгляду справи судом першої інстанції.

Тобто, як вбачається з вищенаведеного, на стадії розгляду справи судом першої інстанції позивачка була позбавленою можливості подати до суду аргументоване клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, або навести свої доводи щодо неспівмірності цих витрат (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В той же час, сама позивачка у позовній заяві орієнтовний розмір своїх судових витрат (які включають в себе і витрати на професійну правничу допомогу) визначає в сумі 50 000 грн. (том 1, а.с. 13).

Враховуючи вищенаведені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає до стягнення з позивачки на користь відповідачки ОСОБА_2 , з 40 000 грн. до 20 000 грн., оскільки вважає, що саме такий розмір згаданих судових витрат буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості.

В ході розгляду справи судом першої інстанції з ініціативи і на замовлення ОСОБА_2 . Львівським НДІ судових експертиз по справі було проведено судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої згаданою відповідачкою було поставлено 2 (два) питання.

Як стверджується матеріалами справи, за проведення даної експертизи ОСОБА_2 наперед було сплачено 18 932 грн.

Висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 26.06.2024 року № 4265-Е у відповіді на питання № 1 підтвердив версію відповідачки ОСОБА_2 стосовно того, що місце розташування існуючих на час проведення експертизи будівель і споруд відповідає їх місцю розташування, яке було відображене в Звіті на виконання робіт по підготовці до видачі Державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (які і продали 05.10.2007 року земельну ділянку відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ), що був виготовлений у 2007 році, та Звіті на виконання робіт по підготовці до видачі Державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що був виготовлений у 2008 році.

В той же час, дати відповідь на питання № 2 не виявилось можливим, оскільки на дослідження не було надано всіх необхідних матеріалів (том 3, а.с. 131-139).

За вищенаведених обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що експерт не надав відповіді на всі поставлені питання (а лише на одне питання з двох поставлених перед ним), а тому приходить до висновку про те, що розмір витрат пов`язаних із проведенням земельно-технічної експертизи, який підлягає до стягнення з позивачки на користь ОСОБА_2 , підлягає зменшенню до 9 466 грн. 00 коп. (18 932 грн. 00 коп. : 2).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , в частині оскарження рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2024 року залишити без задоволення, а згадане рішення суду - без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , в частині оскарження додаткового рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 30 липня 2024 рокучастково задовольнити.

Додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 30 липня 2024 року змінити, а саме:

-зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 40 000 гривень 00 копійок до 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.;

-зменшити розмір витрат пов`язаних із проведенням земельно-технічної експертизи, який підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 18 932 грн. 00 коп. до 9 466 (дев`ять тисяч чотириста шістдесят шість) 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.