КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/9653/23 Головуючий у суді І інстанції: Сенюта В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Москаленко Сергія Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Деснянської районної м. Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року позивач звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою.

Подану позовну заяву обґрунтовував тим, що вказані сторони по справі зареєстровані та проживають за адресою - АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить на праві власності в рівних частинах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .. Квартира є посімейного типу, спільного заселення, що розташована на 6 поверсі десятиповерхового будинку. Загальна площа квартири становить 73,2 кв.м. та складається з трьох житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридор. Квартира обладнана лоджією. Позивач стверджує, що відповідачі почали створювати нестерпні для неї умови, не враховують її інтереси, як співвласника квартири. Комунальні послуги не сплачують, в результаті накопичені борги. Мирним шляхом вирішити питання щодо визначення порядку користування квартирою не вдалось. У зв`язку із чим позивач просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 . Виділити в користування позивачу третю кімнату житловою площею -10,0 кв.м., відповідачу ОСОБА_3 виділити другу кімнату жилою площею 14,9 кв.м., ОСОБА_4 виділити першу кімнату жилою площею - 17,0 кв.м..

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01 квітня 2024 року позов задоволено.

У користування ОСОБА_2 виділено 3-тю кімнату площею 10,0 кв.м. у квартирі АДРЕСА_2 .

У користування ОСОБА_3 виділено 2-у кімнату площею 14,9 кв.м. у квартирі АДРЕСА_2 .

У користування ОСОБА_4 виділено 1-у кімнату площею 17,0 кв.м. у квартирі АДРЕСА_2 .

У загальному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено наступні приміщення: кухню - 7,4 кв.м., ванну кімнату - 2,6 кв.м., вбиральню - 1,0 кв.м., коридор - 12,0 кв.м., вбудовану шафу - 10 кв.м.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Москаленко Сергія Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що 01 квітня 2024 року 1/3 частини квартири, що належить відповідачеві, ОСОБА_3 , була відчужена за договором дарування малолітнім дітям ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Законним представником малолітніх дітей є ОСОБА_1 . Однак при ухваленні рішення інтереси дітей не були враховані. При цьому, суд першої інстанції був повідомлений, що власник житлової площі є саме малолітні діти. Діти проживали та зареєстровані в квартирі з народження.

Вказував, що оригінал технічного паспорту не був долучений до матеріалів справи, в порушення вимог ЦПК України. Рішення суду ухвалене, без висновку технічної експертизи та висновку технічного експерту, тому відповідно не визначено чи взагалі можливо поділити технічно квартиру між сторонами. Таким чином, при розподілі квартири не враховано інтереси малолітніх дітей. У виділеній кімнаті дуже шумно, в цій кімнаті неможливо жити з трьома дітьми. До того ж, зазначена кімната знаходиться, біля вбиральні.

В обгрунутування доводів апеляційної скарги також посилався на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене щодо неналежного відповідача, а належні відповідачі були позбавлені права на надання пояснень, відзиву по справі. Крім того, не була заслухана думка органу опіки та піклування з приводу відчуження майна малолітніх дітей, що є обов`язковим. Тому апелянт вважає, що судове рішення підлягає скасуванню.

18 червня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від адвоката Куліша Б.М., в інтересах ОСОБА_2 , в якому просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.

Представник позивача повідомив суд апеляційної інстанції про те, що у судовому засіданні суду першої інстанції суддя Сенюта В.О. попрохала у ОСОБА_4 оригінали документів на право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для перевірки власників зазначеного майна. Згідно свідоцтва про право власності на житло власниками вказаної квартири є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_4 ). Після ознайомлення адвокат ОСОБА_3 забажав також ознайомитися, а після нього ОСОБА_3 також взяв документи на ознайомлення.

Після того, як оригінал свідоцтва про право власності опинився в руках ОСОБА_3 він почав тікати з залу судового засідання. Після виклику судової охорони він почав пропихати вперед дитячу коляску з дитиною, тому судова охорона не здійснила супротив ОСОБА_3 , який забрав оригінали документів та втік у невідомому напрямку. Після даної події ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися до поліції з заявою про викрадення документів на квартиру.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги вказував на те, що обставини які визначені у апеляційній скарзі не відповідають дійсності. На момент винесення рішення власниками квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_4 ). Апелянт ОСОБА_1 на момент винесення рішення могла представляти інтереси неповнолітніх дітей, оскільки вони не були власниками зазначеної квартири.

На підтвердження вказаних обставин, представник позивача надав суду апеляційної істанції флеш-накопичувач, на якому відображені наведені представником позивача події (а.с. 18 том 2).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що вказаний позивачем порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, тому наявна можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток, виділених в користування, ідеальним часткам у праві власності, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність при вирішенні судом питання про визначення порядку користування спірною квартирою, ураховуючи, що відповідачем ОСОБА_3 не заявлено свого варіанту користування спірним нерухомим майном, а відповідач ОСОБА_4 погодилась з даним варіантом користування квартирою.

Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що сторони мають рівні права на користування квартирою, а відтак з огляду на технічні характеристики квартири, запропонований позивачем порядок користування квартирою забезпечить кожному із сторін рівною мірою користуватись житлом.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власником належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та статті 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18) зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 14.12.1999 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частинах (а.с.13 том 1).

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 27.02.2009 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с. 18 том 1).

Згідно технічного паспорту, квартира АДРЕСА_2 складається з 3 кімнат жилою площею - 41,9 кв.м. у тому числі : 1-а кімната - 17,0 кв.м., 2-а кімната - 14,9 кв.м., 3-а кімната - 10,0 кв.м., кухні площею - 7,4 кв.м, ванної кімнати - 2,6 кв.м., вбиральні (поєднаної) - 1,0 кв.м., коридор - 12,0 кв.м., вбудованої шафи - 1,0 кв.м., лоджії - 3,8+3,8+7,0 кв.м., загальна площа квартири 65,9+7,3=73,2 кв.м.(а.с.14 том 1).

Згідно плану квартири АДРЕСА_2 , кімната площею 10,0 кв.м. має вихід на балкон, кімната площею 14,9 кв.м. з виходами на балкон та лоджію, кімната площею 17,0 кв.м. без виходу на балкон та лоджію.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції встановлюючи порядок користування квартирою у запропонований позивачем спосіб, врахував баланс інтересів співвласників спірної квартири та осіб, які мають право користування квартирою та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Іншого варіанту користування спірною квартирою, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, відповідачка не запропонувала.

Рішення суду не порушує права членів сім`ї відповідача, її дитини, у користуванні їх спільним майном.

Пленум Верховного Суду України у п.14 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене щодо неналежного відповідача, оскільки 1/3 частина квартири, що належить відповідачеві ОСОБА_3 , була відчужена 01 квітня 2024 року за договором дарування малолітнім дітям ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження вказаних обставин. Разом з тим матеріалами справи, а саме копією свідоцтва про право власності на житло від 14 грудня 1999 року, квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частинах (а.с.13 том 1).

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент ухвалення рішення 01 квітня 2024 року саме ОСОБА_3 був співвласником квартири. Та обставина, що відповідач під час розгляду справи 01 квітня 2024 року не повернув позивачу правовстановлюючі документи на квартиру, та в подальшому міг розпорядитись належною йому часткою спірної квартири на користь своїх дітей, не свідчить про порушення прав останніх, оскільки до нових власників переходять всі права та обов'язки щодо спірного майна в тому ж об'ємі, які уснували у попереднього власника. Крім того, відповідач ОСОБА_3 є їх законним представником.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене без висновку технічної експертизи та висновку технічного експерта, а тому суд першої інстанції не визначив чи взагалі можливо поділити технічно квартиру між сторонами, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки сторона не заявлялось клопотання про проведення такої експертизи. Разом з тим, технічні характеристики квартири свідчать, що можливо визначити порядок користування спірною квартирою між співвласниками з дотриманням прав кожного з них на володіння, користування та розпорядження належною їм часткою.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст.ст. 358, 391, 396 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Москаленко Сергія Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «19» червня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник