ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1075/24 Головуючий у 1-й інстанції: Соболєва І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Прядка Дениса Володимировича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання дій неправомірними, припинення зобов`язання. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.12.2007 сторони уклали кредитний договір №б/н. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2013 у справі 335/9958/13-ц з нього стягнута вся заборгованість у розмірі 39 329,85 грн. 19 листопада 2021 року він повністю виконав рішення суду, проте банк продовжує нараховувати відсотки, штрафи, пеню за договором, за якими вже були стягнуті кошти. Позивач вважає, що його зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» слід вважати припиненими внаслідок повного виконання, так як сума боргу стягнута судом і рішення суду виконано. Тому просив визнати неправомірними дії АТ КБ «Приватбанк» (правонаступник ПАТ КБ «Приватбанк) по нарахуванню йому на підставі анкети-заяви від 14.12.2007 пені, штрафів, комісій та припинити його зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором згідно з анкетою-заявою від 14.12.2007 внаслідок повного виконання.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивовано тим, що банк правомірно нараховує позичальнику передбачені умовами кредитного договору відсотки, пеню і штрафи, а дострокове стягнення заборгованості не припинило кредитні правовідносини сторін.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Прядка Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» продовжує нараховувати проценти, комісію та пеню вже після того, як Банк звернувся до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості, що суперечить статті 1048 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» вказав, що апеляційна скарга є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки її доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи представник Банку не з`явився, у клопотанні про участі в судовому засіданні в режимі відео конференції не заперечував проти розгляду справи за його відсутності.

Суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності представника банку.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи ОСОБА_1 і його представника адвоката Прядка Д.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що АТ КБ «Приватбанк» мало право нараховувати ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви від 14.12.2007 пені, штрафи, комісії. Таке право банка передбачено умовами договору, умовами та правилами надання банківських послуг. Таке право банка також встановлено рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2013 в справі 335/9958/13-ц, яке в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення сторін. Набрання законної сили рішенням суду про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором та погашення в 2021 році стягнутої заборгованості не припинило кредитний договір.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковими з огляду на таке.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судом встановлено, що 14.12.2007 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом підписання анкети-заяви було укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 30% річних на суму залишку заборгованості, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку із порушенням позичальником умов кредитного договору у вересні 2013 року Банк звернувся до суду із позовом до позичальника про стягнення заборгованості. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2013 в справі 335/9958/13-ц з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість, визначена станом на 31 серпня 2013 року, у розмірі 39329,85 грн., із яких: 10 509, 46 грн. за тілом кредиту, 23 510,72грн. за відсотками, 2 960, 63 грн. комісії, а також 2 349,04 грн. пені та штрафу. Рішення набрало законної сили.

Відповідно до постанови Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 30.08.2022 ВП № 52389841 закінчено виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 39329,85 грн. у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення.

З квитанції № 35 від 19.11.2021 видно, що ОСОБА_1 сплачено відповідно до постанови ВП № 52389841 Державній казначейській службі України 42525,50 грн.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначав, що банк не маючи на те прав, оскільки судове рішення, яким стягнена заборгованість, є виконаним, продовжує нараховувати за кредитним договором №б/н від 14.12.2007 пені, штрафи та комісії. Такі доводи містять і в апеляційній скарзі.

У відповідності до норм статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 0814/6450/2012, провадження № 61-18489св21: «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) визначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував вказані висновки Верховного Суду.

Звернення про дострокове стягнення кредиту АТ КБ «Приватбанк» відбулося у вересні 2013 року, коли банк визначив остаточний розмір заборгованості станом на 31 серпня 2013 року.

Відповідно до висновку Великої Палати у справі №910/4518/16 від 05 квітня 2023року, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку.

Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Як видно із розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк» (а.с.60-63), після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості Банк продовжував нарахування процентів, пені та штрафів після 31 серпня 2013 року і обліковував заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10 509, 46 грн., хоча вказана сума боргу за тілом кредиту була стягнута судовим рішенням від 20 листопада 2013 року.

Доводи представника Банку про те, що нарахування відсотків відбувалося у відповідності до вимог ст.625 ЦК України, не ґрунтуються на фактичних обставинах і зібраних у справі доказах.

Із аналізу наданого банком розрахунку заборгованості видно, що за позичальником станом на жовтень 2023 року обліковується заборгованість як за тілом кредиту у розмірі 10 509, 46 грн., яка вже була стягнута судовим рішенням ще у листопаді 2013 року, так і за відсотками, які банк продовжував нараховувати у відповідності до умов кредитного договору на підставі ст.1048 ЦК України після пред`явлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості.

Вказані дії Банку вочевидь суперечать вимогам ст.1048 ЦК України і порушують права ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг.

Не ґрунтуються на вимогах закону і зібраних у справі доказах і висновки суду першої інстанції про те, що кредитні правовідносини між сторонами не припинилися.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом і підтверджується зібраними у справі доказами, судове рішення про дострокове стягнення з позичальника кредитної заборгованості фактично виконано у серпні 2022 року, виконавче провадження із примусового виконання рішення закінчено 30 серпня 2022 року, своїм правом нараховувати санкції, передбачені ст.625 ЦК України, банк не скористався, а отже у відповідності до ст.599 ЦК України кредитні правовідносини сторін припинилися.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що Банк правомірно здійснював нарахування відсотків і пені після пред`явлення ним вимоги у 2013 році про дострокове погашення заборгованості і що кредитні правовідносини тривають, не відповідають вимогам закону, що у відповідності до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового про задоволення позову.

У відповідності до норм частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Я видно з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим звільнений від сплати судового збору.

Тому на підставі викладеного у із врахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції, який підлягає сплаті за рахунок АТ КБ «Приватбанк» має бути сплачений відповідачем в повному обсязі в сумі 2684,00 гривень.

Керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2024 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірними дії АТ КБ «Приватбанк» по нарахуванню ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви від 14.12.2007, пені, штрафів, комісій, починаючи з 31 серпня 2013 року включно.

Припинити зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» у правовідносинах згідно з анкетою-заявою від 14.12.2007, внаслідок повного виконання.

Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в сумі 2684,00 гривень дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С.Гончар

Г.С. Подліянова