ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/23890/23

Провадження № 22-ц/4820/676/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Хмельницької міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Карплюка О.І. від 16 січня 2024 року.

Заслухавши доповідача, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з цим позовом до ОСОБА_2 , вказував, що від шлюбу з відповідачкою у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Шлюб між ними розірвано 14.10.2013 року, з того часу син проживає з ОСОБА_1 та бабусею, матір`ю позивача. Відповідачка ніяк не спілкується з дитиною, не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами в навчальному житті, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток, не готує його до самостійного життя.

Перші 6 місяців після розірвання шлюбу син проживав з відповідачкою, але через їхні постійні сварки у зв`язку з тим, що дитина хотіла бачитися з батьком, матір відвезла його до позивача та залишила там його проживати.

Відповідачка не виконує свої обов`язки щодо сина, не бере жодної участі у його вихованні та утриманні. Всі питання щодо виховання та утримання сина вирішуються позивачем самостійно без її участі. Взаємовідносини між відповідачкою та сином припинилися з 2014 року, з моменту переїзду сина до позивача. Відповідачка з 2022 року перебуває за кордоном, комунікує з рідними з України, однак така комунікація відсутня з рідним сином. Позивач самостійно виховує сина, забезпечує його усім необхідним, має стабільне джерело доходу та можливість утримувати себе та дитину, проводить з сином багато часу.

Тому з цих підстав позивач просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2024 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Хмельницької міської ради, про позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати як незаконне та відмовити у позові. На його думку, суд не дав належної оцінки обставинам, які вказують на неналежне виконання відповідачкою своїх обов`язків стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 . Поведінка матері ОСОБА_2 є свідомим нехтуванням нею своїх обов`язків по вихованню, навчанню, фізичного і духовного розвитку дитини, підготовки сина до самостійного життя. Суд першої інстанції взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, проте за змістом висновку відповідачка двічі не з`явилася на засідання комісії, що свідчить про її незацікавленість у питанні батьківських прав. Судом першої інстанції не була заслухана думка сина, який за віком може висловити свою позицію щодо вирішення спірного питання.

В засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, будучи повідомленими про розгляд справи.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони з 12.07.2006 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 14.10.2013 року у справі №686/11784/13-ц.

У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3 .

Син сторін ОСОБА_3 зареєстрований та постійно проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Хмельницької ЗОШ №111/01-42 від 25.05.2023 року батько учня ОСОБА_1 брав участь у вихованні дитини, цікавився навчально-виховним процесом, моральним та духовним розвитком ОСОБА_3 . Відвідував батьківські збори та приділяв достатньо уваги вихованню та навчанню сина. ОСОБА_2 , матір учня, з учителями не спілкувалася, школу не відвідувала, навчанням та духовним розвитком дитини не цікавилася.

Відповідно до висновку психолога №31/01-06 від 15.06.2023 року ОСОБА_3 бачить себе частиною батькової родини, батько є для хлопчика авторитетною людиною. Хлопчик не сприймає матір як рідну людину, має на неї образи та не відчуває себе поряд з нею у безпеці. Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно ОСОБА_3 суттєво не вплине на психоемоційний стан хлопчика, оскільки їх зв`язки були розірвані значно раніше і у дитини відсутнє будь яке бажання контактувати з матір`ю.

Згідно висновку органу опіки та піклування №3530/01-31 від 29.12.2023 року визнано за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків щодо виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , а також, що таке рішення відповідатиме інтересам дитини.

З цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, зважаючи на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

За частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами 1-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Отже, за змістом пункту 2 частини 1 статті 164 СК України ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 №3530/01-31 встановлено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини ОСОБА_3 сказав, що знає про намір батька вирішити питання позбавлення матері батьківських прав. Він ці наміри підтримує. За його словами, мати у зв`язку з війною виїхала за кордон, імовірно в Данію. Кілька раз писала йому, запитувала як справи. Протягом 2022 року передавала речі. Проживає без мами з другого класу.

Орган опіки та піклування прийшов до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували винну поведінку матері, систематичне ухилення від виконання батьківських обов`язків, притягнення її до відповідальності за ст. 184 КУпАП та інші підстави для позбавлення батьківських прав. Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів, які б безумовно свідчили про злісне ухилення відповідачки від виховання сина і наявність передбачених ч.1 ст. 164 СК України підстав для позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітньої сина ОСОБА_3 як крайнього засобу впливу.

Апеляційний суд констатує, що за змістом наведених норм права позбавлення батьківських прав на підставі п.2 ч.1 ст. 164 СК України є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері, так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків на кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Під час розгляду справи також не було доведено, що рішення про позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Суд першої інстанції правильно констатував, що матеріали справи не містять доказів, які могли б стати достатньою підставою для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення її батьківських прав і що таке рішення відповідатиме інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2024 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк