Номер провадження: 22-ц/813/2179/24
Справа № 509/607/23
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Стахова Н. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Стахової Н.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря

судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Бондаровський Сергій Іванович, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 липня 2023 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя його та ОСОБА_2 нерухоме майно у виді: садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що складається з одного цегляного будинку під літ. «А,а», загальною площею 53,4 кв.м, сараю під літ. «Б», вбиральні під літ. «В», під № 1-4 спорудження та земельної ділянки, площею 0,0584 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий № :02:002:2454, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна, мотивуючи це набуттям спірного майна у шлюбі, за спільні кошти подружжя, що не визнається відповідачкою.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно у виді: садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що складається з одного цегляного будинку під літ. «А,а», загальною площею 53,4 кв.м, сараю під літ. «Б», вбиральні під літ. «В», під № 1-4 спорудження та земельної ділянки, площею 0,0584 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий № :02:002:2454, розташованих за адресою : АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину садового будинку з господарчими будівлями та спорудами і складається з одного цегляного будинку під літ. «А,а», загальною площею 53,4 кв.м, сараю під літ. «Б», вбиральні під літ. «В», під № 1-4 спорудження та земельної ділянки, площею 0,0584 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий № :02:002:2454, розташованих за адресою : АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 4500 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бандоровський О.В., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13.07.2023 та прийняти по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за закінченням строку позовної давності.

Доводами апеляційної скарги є те, що позивачем не надано доказів того, що кредитні кошти отримані від Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі у розмірі 34000 грн, використовувалися ним саме для придбання спірного майна. Позивачем надано довідку про виплату заборгованості, в якій не містяться будь-які відомості, щоб дозволити ідентифікувати об`єкт нерухомості для придбання якого отримувалися кошти. 19.04.2023 під час підготовчого засідання та вирішення питання щодо обсягу доказів вона заявила, а позивач підтвердив факт придбання за гроші вказаного кредиту іншого будинку, в іншому населеному пункті та в іншому районі Одеської області. Також позивач підтвердив факт придбання спірного майна за кошти, що були надані в дарунок її родиною. Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі не міг видати кредит позивачу для придбання нерухомості іншою особою, оскільки це протирічить Правилам надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі, що затверджені Постановою КМУ № 1597 від 05.10.1998. Скаржниця також вважає, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності, який слід застосувати до спірних правовідносин. Позивачу було відомо про факт придбання спірного майна за грошові кошти, які були подаровані їй. Отже, з моменту розірвання шлюбу позивачу було відмовлено в проживанні в спірному будинку, тобто заборонено у користуванні і саме з 2015 року почався перебіг позовної давності щодо поділу спільного сумісного майна, яке нібито було придбано подружжям у шлюбі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що між ним та відповідачкою не існує договорів встановлення іншого правового статусу майна, набутого під час шлюбу ніж той, який встановлений законом. Отже спірні садовий будинок з господарчими спорудами, загальною площею 53,4 кв.м, і земельна ділянка площею 0, 0584 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, які були придбані під час шлюбу за договором купівлі-продажу від 29.07.2004 є спільною сумісною власністю подружжя з часу державної реєстрації майна. На час розірвання шлюбу між ним та відповідачкою не було майнових спорів і вона до січня 2023 року визнавала спірне майно спільною сумісною власністю подружжя. Вказує, що ним не заявлялися вимоги про визнання спірного майна його особистою власністю, адже відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Твердження представника відповідача про те, що спірне майно придбано за гроші, що надали батьки відповідачки є безпідставними, оскільки останні їм кошти не надавали і докази на підтвердження вказаних обставин відповідачкою не надано. Що стосується посилання відповідачки на сварку, яка сталася між ними в жовтні 2019 році за адресою: спірного будинку, то ця сварка відбулася стосовно виховання сина та не має відношення до спірних правовідносин, які виникли між ними.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

У судове засідання відповідач не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах

верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведений факт придбання спірної земельної ділянки та садового будинку у період шлюбу сторін і за спільні кошти подружжя, а тому на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу між колишнім подружжям ОСОБА_4 . На підставі наведеного суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо віднесення вищевказаних спірних земельної ділянки та садового будинку до спільного сумісного набутого майна подружжям ОСОБА_4 в період шлюбу за спільні кошти подружжя та яке підлягає поділу між ними, шляхом визнання за позивачем права власності на частину нерухомого майна. Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно - спірні садовий будинок та земля, які зареєстровані за відповідачкою, і з дня розірвання шлюбу у жовтні 2015 року відповідачка ніколи не заперечувала факт набуття спірного майна у шлюбі з позивачем за спільні кошти подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на вимогах закону та відповідає фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 28.10.1995 між сторонами був зареєстрований шлюб, який був розірваний рішенням Тарутинського райсуду Одеської області від 22.10.2015, яке набрало законної сили 03.11.2015.

За час шлюбу ОСОБА_2 за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу від 29.07.2004 придбала нерухоме майно у виді: садового будинку з господарчими будівлями та спорудами і складається з одного цегляного будинку під літ. «А,а», загальною площею 53,4 кв.м, сараю під літ. «Б», вбиральні під літ. «В», під № 1-4 спорудження та земельної ділянки, площею 0,0584 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий № :02:002:2454, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі від 24 листопада 2008 року про повне повернення кредиту по кредитному договору від 13 липня 2004 року № 292, ОСОБА_1 повністю погасив кредит та відсотки за користування кредитом. Претензій від Фонду до забудовника ОСОБА_1 не має.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`і, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, врахувавши наведені норми матеріального права та встановивши, що спірний житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами був придбаний за час шлюбу та спільні кошти і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 , їх частки у цьому майні є рівними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про підставність позову шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину та, врахувавши межі позовних вимог заявлених позивачем, задовольнив його, визнавши за позивачем ОСОБА_1 право власності на частину спірного житлового будинку.

Доводи скаржниці про те, що спірне нерухоме майно було придбано нею за кошти, які їй подарували батьки, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки на підтвердження вказаних обставин не надано суду належних доказів.

Посилання скаржниці на те, що позивач придбав за кредитні кошти інший будинок, в іншому населеному пункті та в іншому районі Одеської області, є безпідставними, оскільки на підтвердження вказаного факту також не надано належних доказів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено того факту, що спірні земельна ділянка та садовий будинок були придбані нею за особисті кошти.

У частині 2 статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям - не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано - обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (ст.ст. 106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.ст. 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Таким чином, твердження відповідачки про пропущення позивачем трирічного строку позовної давності, колегія суддів до уваги не бере, оскільки доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно спірні садовий будинок та земля, зареєстровані за відповідачкою, у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат ондаровський Сергій Іванович, залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 17 травня 2024 року.

Головуючий Н.В. Стахова

Судді О.Ю. Карташов

М.В. Назарова