Справа № 761/8002/23
Провадження № 2/761/2111/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва

головуючого - судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Путрі Д.В.

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна в натурі, виділення майна в натурі та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним в частині, скасування державної реєстрації права власності, визнання права особистої власності,-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2023 р. до суду надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна в натурі, виділення майна в натурі, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просила суд поділити в натурі між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (нежиле приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20), загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Виділити в натурі на праві власності ОСОБА_3 частину нежилого приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20) загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт нерухомого майна, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи. Виділити в натурі на праві власності ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 адреса: АДРЕСА_2 ) частину нежилого приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20) загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт нерухомого майна, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 18.06.2010 р., який за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28.04.2021 р. розірвано. Під час перебування у шлюбі сторони 04.03.2019 р. уклали договір про поділ спільного майна , за яким позивач та відповідач набули право власності кожен по частки нежилого приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20) загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що з 28.04.2021 року відповідач одноособово володіє та користується всім приміщенням вказаного нерухомого майна, не допускає позивачку до володіння і користування своєю частиною. Відповідач ігнорує вимоги співвласника про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні її майном, нежитлове приміщення використовує одноособово для здійснення власної підприємницької діяльності, а саме ТОВ «Клініка Гомеопатичний центр Дем`яна Попова» і ТОВ «Альтернативна школа Максимус».

Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом.

В листопаді 2023 р. ОСОБА_4 звернувся до суду до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним в частині, скасування державної реєстрації права власності, визнання права особистої власності, в якому просив суд визнати укладений 04.03.2019 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Договір про поділ спільного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушкою О.О. (зареєстровано в реєстрі за №963) в частині розподілу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 нежилих приміщень (в літ. Б) з №1 (один) по АДРЕСА_3 , загальною площею - 151,7 м?, - недійсним. Скасувати державну реєстрацію права власності на частину ??нежилих приміщень (в літ. Б) з №1 (один) по АДРЕСА_3 , загальною площею - 151,7 м?, проведену за ОСОБА_3 на підставі Договору про поділ спільного майна подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушкою О.О. (зареєстровано в реєстрі за №963). Визнати за ОСОБА_4 право особистої власності на нежилі приміщень (в літ. Б) з №1 (один) по АДРЕСА_3 , загальною площею - 151,7 м?.

Зустрічний позов мотивовано тим, що спірне нежиле приміщення (в літ. Б) з №1 (один) по АДРЕСА_3 , загальною площею - 151,7 м?, яке стало предметом Договору поділу під впливом помилки, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_4 на момент укладення з Відповідачкою шлюбу мав в особистій приватній власності вказані об`єкти нерухомого майна, які відповідно належали йому одноособово на праві особистої власності. Зазначає, що спірне приміщення придбане ОСОБА_4 за особисті грошові кошти отримані від реалізації майна, яке належало на праві особистої приватної власності, а саме: нежилих приміщень №1-17 (групи приміщень №71) (в літері А) загальною площею 184,20 м?, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , та нежилих приміщень №1 по №7 (групи приміщень № 22 ) загальною площею 76,30 м?, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 . На момент укладання угоди про придбання спірного приміщення ОСОБА_4 ще не був реалізований об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_5 , на початку травня 2016 ОСОБА_5 надав ОСОБА_4 грошові кошти на придбання спірного приміщення у сумі 75 000, 00 доларів США, які були повернуті за рахунок продажу майна, за адресою: АДРЕСА_5 .

Вважає, що оспорюваним правочином помилково розподілено особисту приватну власність, що стало підставою для звернення до суду з зустрічним позовом.

У відзиві на зустрічний позов представник ОСОБА_3 заперечує щодо його задоволення, зазначає, спірне нежиле приміщення було придбано під час перебування у шлюбі, за згодою ОСОБА_3 . Звертає увагу, що при укладенні договору про поділ майна, в тому числі нежилого приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20), загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , сторони діяли добровільно, зміст, умови, наслідки укладення договору були зрозумілі. Твердження позивача, що договір про поділ майна було вчинено під впливом помилки необґрунтоване та не підтверджене доказами. Вважає, що позивачем не доведено, що спірне майно було придбано за його особисті кошті. Крім цього, просила застосувати строки позовної давності, який закінчився 05.03.2022 р.

Ухвалою судді від 17.03.2023 р. відкрито провадження у справі за первісним позовом.

Ухвалою суду від 24.05.2023 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_6 про призначення судової будівельно-технічної експертизи у цивільній справі №761/8002/23.

Протокольною ухвалою суду від 22.06.2023 р. залучено заяву про зміну предмета позову.

Ухвалою суду від 22.06.2023 р. клопотання представника позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи, - задоволено та призначено по цивільній справі №761/8002/23 судову будівельно-технічну експертизу.

Протокольною ухвалою суду від 22.11.2023 р. залучено зустрічний позов до розгляду з первісним.

Протокольною ухвалою суду від 10.04.2024 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримала, просила його задовольнити та врахувати І варіант поділу згідно висновку експертизи, виділити позивачу майно, що належить другому співвласнику. Заперечила щодо задоволення зустрічного позову.

Представник відповідача зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити, заперечив щодо задоволення первісного позову.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, показання свідка, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що дошлюбне прізвище позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 18.06.2010 р., який за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28.04.2021 р. у справі №367/1194/21 розірвано.

04.03.2019 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про поділ спільного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Калинушкою О.О., реєстровий №963, за яким сторони прийшли до взаємної згоди добрвільно поділити між собою майно, спільно набуте ними під час перебування у шлюбі, зареєстрованому 18.06.2010 р. Майно, яке сторони домовились поділити між собою належить їм на праві спільної сумісної власності та складається серед іншого з нежилого приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20), загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 . Згідно з п. 4 договору, керуючись ст.ст. 60, 61, 64, 69 СК України подружжя дійшло взаємної згоди добровільно поділити між собою набуте в шлюбі спільне майно та розподілити його таким чином: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить по частці нежилих приміщень в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20), загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з інформаційної довідки з Реєстру від 07.03.2023 р. право власності на частку вказаного нежилого приміщення зареєстровано за кожною зі сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що нежиле приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20), загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано за його особисті кошти та є особистою приватною власністю, а про поділ спільного майна подружжя від 04.03.2019 р. в частині поділу вказаного майно було вчинено під впливом помилки.

Судом встановлено, що 13.05.2016 р. між ТОВ «УКІО Банк Лізинк» та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20), загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини другої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Згідно із частиною першою зазначеної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 та Верховного Суду в постанові від 05.07.2023 р. у справі № 175/3374/21.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 755/4532/21 (провадження № 61-9534св22).

Так, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 , посилаючись на вищезазначену норму, просив визнати вказане майно її особистою власністю, оскільки воно придбане за кошти, які: 1) отримані ним від продажу майна, придбаного до шлюбу з ОСОБА_3 ,- нежилих приміщень 1-17 (групи приміщень 71) в літ. А, що за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 930000,00 грн за договором купівлі-продажу від 26.02.2016 р., 2) позичені у ОСОБА_5 в травні 2016 р. в сумі 75000,00 дол. США.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_5 , який пояснив суду, що приблизно у 2015-2016 роках ОСОБА_4 хотів придбати офісне приміщення біля заводу «Артем» , але йому не вистачало коштів від продажу іншого приміщення. Навесні 2016 р. надав ОСОБА_4 близько 70 тис. дол. США в борг, який було повернуто. Жодних розписок, договорів позики не укладали.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3 ст. 89 ЦПК України).

Між тим, з наданих позивачем за зустрічним позовом доказів неможливо встановити, що саме отримані позивачем кошти від продажу нежилих приміщень 1-17 (групи приміщень 71) в літ. А, що за адресою: АДРЕСА_4 були використані для придбання майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, показання свідка ОСОБА_5 про надання позивачу в борг 70 тис. дол.. США на придбання саме спірного нежилого приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20), загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , суд оцінює критично, оскільки події відбулись понад вісім років тому, жодних доказів на підтвердження обставин надання коштів в ОСОБА_4 саме напередодні укладення договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 13.05.2016 р. (розписки, договір позики) не надано.

При цьому, самими лише показаннями свідка не можуть доводитись факт наявності зобов`язань за договором позики між сторонами.

Схожого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) та у постанові від 02.09.2020 р. у справі № 569/24347/18

Судом також враховано, що в п. 11 договору купівлі-продажу від 26.02.2016 р. зазначено, що договір укладається за письмовою згодою дружини покупця - ОСОБА_3 .

Суд не може покласти в основу рішення твердження ОСОБА_4 про те, що вказане майно було придбано за особисті кошти, а отже і позбавлений можливості зробити висновок, що в розумінні положень ст. 57 СК України наявні підстави для визнання вказаного майна його особистим майном.

Посилання ОСОБА_4 щодо вчинення договору від 04.03.2019 р. про поділ спільного майна під впливом помилки суд також не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Укладаючи договір про поділ спільного майна подружжя, сторони на власний розсуд вирішили спір, який існував між ними, щодо спільного майна. (постанова Верхоного Суду від 29.04.2022 р. у справі №753/19919/19)

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під помилкою належить розуміти неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, цивільне законодавство розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 15.05.2023 р. у справі № 522/9246/19.

Згідно із постановою Верховного Суду від 6 серпня 2020 року у справі №171/2190/17 обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У даній справі суд ОСОБА_4 не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору він помилявся стосовно правової природи укладеного правочину та існування обставин, які зумовлюють визнання договору про поділ майна подружжя недійсним в частині, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки їх укладення.

Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Так, із змісту оскаржуваного договору вбачається, що ОСОБА_4 своїм підписом підтвердив дійсність своїх намірів на укладення цього договору, розумів усі його умови та правові наслідки, а також відсутність будь-яких заперечень щодо кожної умови договор.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Така правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 травня 2023 року у справі № 756/10782/19.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, - може бути лише у разі встановлення цих обставин.

Між тим, позивачем за зустрічним позовом не доведено неправильного сприйняття ним фактичних обставин при укладанні спірного правочину про поділ майна подружжя, який був укладений за добровільної згоди сторін, у позивача була можливість спірний договір не укладати, позивач був ознайомлений з його змістом. Посилання позивача на те, що вказана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не може бути визнано як помилка у розумінні статті 229 ЦК України, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. До того ж згідно статті 60 СК України дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності належить все майно, набуте подружжям за час шлюбу.

З огляду на викладене, зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору в частині недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права особистої власності,- залишити без задоволення.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, то суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц).

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, оскільки судом відмолено у задоволенні позову по суті.

Щодо первісної позовної заяви про поділ майна в натурі, виділення майна в натурі, варто зазначити наступне.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою, другою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Тлумачення положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку про те, що поділ будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, а також у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 545/3753/16-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15, від 11 жовтня 2021 року у справі № 607/14338/19-ц

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки із майна, що є у спільній частковій власності, правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце не виділ, а поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Оскільки учасники спільної часткової власності мають право власності на майно пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити його співвласнику таку частину житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру та вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди призначенню будівлі. У тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 та від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13.

Схожі за змістом висновки щодо виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15-ц, від 12 березня 2020 року у справі № 127/5835/16-ц, від 22 лютого 2020 року у справі № 279/4966/16-ц, від 16 червня 2021 року у справі № 369/6871/16-ц.

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/111-23/41103-БТ від 24.10.2023 р. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи:

1. У відповідності до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва існує технічна можливість розподілення окремо по частці кожному співвласнику- ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , нежитлового приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20) загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , за умов наведених у дослідницькій частині висновку;

2.Варіанти розподілу в натурі частин площ вказаних нежитлових приміщеь (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20) загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 щодо визначення для володіння окремо для кожного з двох співвласників із урахуванням до частки у власності кожного з них згідно нормативно правових актів у галузі будівництва, з урахуванням умов зазначених у дослідницькій часин висновку, наведені у Додатку 1 і Таблиці 3 та Додатку 2 і Таблиці 4;

3.Не видається за можливе навести варіанти варіанти розподілу в натурі частин площ вказаних нежитлових приміщень (в літ.Б) з №1 по №11 групи приміщень №20 будинку АДРЕСА_1 щодо визначення для володіння окремо для кожного з двох співвласників наближені до частки їх власності у такому нерухомому майна згідно вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва з причин наведених у дослідницькій частині висновку ?

У дослідницькій частин висновку експерт зазначив, що поділ групи нежитлових приміщень N? 20 за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням часток першого та другого співвласників, можливий через проведення реконструкції шляхом улаштуванням окремих вхідних груп та евакуаційних виходів для кожної новоствореної групи нежитлових приміщень. Реконструкція групи нежитлових приміщень N?20 повинна бути проведена з дотриманням містобудівного законодавства діючого в Україні на нас проведення будівельних робіт. Тобто на об?єкт реконструкції необхідно розробити та затвердити проектно-кошторисну документацію, в якій повинно бути передбачено розведення інженерних комунікацій та приладів обліку для кожної новоствореної групи нежитлових приміщень окремо. В подальшому необхідно отримати дозвільні документи на будівництво, провести будівельні роботи із залученням будівельних організацій, які повинні мати Державну ліцензію, провести технічну інвентаризацію нежитлових приміщень та отримати документи про прийняття в експлуатацію.

Ст. 152 ЖК України передбачає, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 дійшов висновку про те, що положення статті 152 ЖК України не стосуються вирішення питань технічної можливості поділу спірної нерухомості та визначення необхідності його здійснення. Тобто, стаття 152 ЖК України не застосовується при вирішенні спору співвласників про поділ спільного майна або про виділ з нього частки.

Тому відсутність у матеріалах справи технічних висновків про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам, правилам пожежної безпеки тощо не перешкоджає суду ухвалити рішення про суті спору, якщо наявний висновок судової будівельно-технічної експертизи.

Таким чином, у суду відсутні підстави вимагати від позивача проходження дозвільної процедури за правилами статті 152 ЖК України до ухвалення судом рішення про поділ спірного нерухомого майна.

Отже, ухвалення рішення суду про поділ нерухомого майна в натурі між його співвласниками не потребує попереднього (до ухвалення такого рішення) подання до суду сторонами документів, що дають право на виконання відповідних будівельних робіт, навіть у тому випадку, коли такий поділ вимагатиме переобладнання та перепланування спірної нерухомості з проведенням робіт, які передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування.

Крім цього у висновку експерта, з урахуванням часток співвласників, площа повинна бути розподілена по 75,65 кв.м кожному з співвласників. Виходячи з цього, у висновку експерта запропоновано два варіанти поділу щодо визначення для володіння окремо для кожного з двох співвласників із урахуванням до частки у власності кожного з них згідно нормативно правових актів у галузі будівництва.

Сторона позивача ОСОБА_3 просила врахувати І варіант поділу згідно висновку експертизи, виділити їй майно, що позначене як належне другому співвласнику. При цьому, зазначила, що вказаний варіант є менш затратним щодо облаштування розмежування (стіни) між співвласниками, а сторона відповідача фактично використовує більшість приміщень, передбачених І варіантом поділ, та позначені експертом як належне першому співвласнику.

Відповідач конкретного варіанту поділу нежитлового приміщення в натурі, який би його влаштовував, суду не запропонував, клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, у зв`язку з незгодою з жодним варіантом поділу нежитлового приміщення, запропонованим судовою будівельно-технічною експертизою від 24.10.2023 року не заявляв.

Визначальним для виділу частки або поділу нежитлового приміщення в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування нежитловим приміщенням, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу нежитлового приміщення відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану нежитлового приміщення, перетворення в результаті переобладнання нежилих приміщень у житлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

З урахуванням вказаного, встановивши, що позивачка бажає виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та врахувавши наявність технічної можливості такого виділу, беручи до уваги те, що сторона відповідача заперечень запропоновано варіанту поділу не навела, суд вважає можливим поділити спірне нежитлове приміщення за варіантом № 1 (Додаток 1, Таблиця 3) висновку експерта №СЕ-19/111-23/41103-БТ про проведення будівельно-технічної експертизи від 24.10.2023 року, та виділити в натурі у власність ОСОБА_3 приміщення, позначені, як належні другому співвласнику, а ОСОБА_4 приміщення, позначені, як належні першому співвласнику. Варто також зазначити, що для поділу групи нежитлових приміщень пропонується встановити перегородку в коридорі №1 перпендикулярно до перегородки, в якій знаходяться дверні прорізи до основних приміщень №3,4 та стіни , в який знаходиться дверний проріз до основного приміщення №9. Перегородка повинна бути встановлена на відстані 3,23 м від дверного прорізу до коридору № 5 , та на відстані 5, 34 м від арки до коридору №14.

При цьому, враховуючи поділ об`єкта нерухомого майна - нежилого приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20), загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , право спільної часткової власності сторін на спірне майно припинилось.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору в частині недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права особистої власності, та наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, виділення майна в натурі, потрібно поділити в натурі між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 нежиле приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20), загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 за варіантом № 1 (Додаток 1, Таблиця 3) висновку експерта №СЕ-19/111-23/41103-БТ про проведення будівельно-технічної експертизи від 24.10.2023 року, виділити в натурі у власність ОСОБА_3 частину нежилого приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20) загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт нерухомого майна, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи, а саме: коридор №1б, загальною площею 8,95 кв.м, основна №2, площею 9,2 кв.м, основна №3, площею 13,7 кв.м, основна №9, площею 22,4 кв.м, коридор №10, площею 3,2 кв.м,основна №11, площею 9,5 кв.м, вбиральня №12, площею 1,8 кв.м, вбиральня №13, площею 1,8 кв.м, коридор №14, площею, 2,3 кв.м, коридор №15, площею 2,8 кв.м, всього 75,65 кв.м, основна площа 54,8 кв.м, допоміжна площа 20,85 кв.м, виділити в натурі у власність ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 адреса: АДРЕСА_2 ) частину нежилого приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20) загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт нерухомого майна, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи, а саме: коридор №1а, загальною площею 14,45 кв.м, основна №4, площею 11,2 кв.м, коридор №5, площею 7,4 кв.м, допоміжна №5А, площею 1,2 кв.м, основна №6, площею 12,9 кв.м, основна №7, площею 15,0 кв.м, основна №8, площею 13,5 кв.м, всього 75,65 кв.м, основна площа 52,6 кв.м, допоміжна площа 23,05 кв.м.

Згідно ст. 141 ЦПК України потрібно стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 13688,40 грн, витрати на проведення експертизи в сумі 6 022,80 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу варто зазначити настпуне.

П. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_3 - адвокатом Кєєр О.С. надано договір №532-04/10/2022 від 04.10.2022 р. про надання правової допомоги , за яким загальна вартість послуг за цим договором складається із суми всіх виставлених клієнту рахунків-фактур, додаткова угода №1 від 03.03.2023 р., за якою вартість професійної правничої допомоги сплачується клієнтом у вигляді фіксованого розміру виплати адвокатського гонорару в розмірі 70000,00 грн за надання професійної правничої допомоги щодо захисту прав та інтересів клієнта у справі ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, додаткову угоду №2 від 02.12.2023 р., за якою вартість професійної правничої допомоги сплачується клієнтом у вигляді фіксованого розміру виплати адвокатського гонорару в розмірі: 70000,00 грн за надання професійної правничої допомоги у справі №761/8002/23 за первісною позовною заявою ОСОБА_3 та 70000,00 грн за надання професійної правничої допомоги у справі №761/8002/23 за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 , акт №1 від 11.06.2024 р. приймання-передачі наданих послуг, за яким сторони погодили, що остаточна сплата вартості послуг здійснюється клієнтом протягом 60 календарних днів з дати набрання судовим рішення (рішенням по суті, ухвалою про закриття провадження у справі, ухвалою про залишення позову без розгляду) у справі №761/8002/23 законної сили.

Згідно ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник ОСОБА_4 вважає витрати на правничу допомогу необґрунтованими, завищеними та не підтвердженими доказами. Звертає увагу на відсутність квитанцій, платіжних доручень щодо сплати адвокатських послуг.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги заперечення представника ОСОБА_4 щодо відсутності доказів сплати витрат на правничу допомогу. При цьому, актом №1 від 11.06.2024 р. приймання-передачі наданих послуг, передбачено сплату вартості послуг протягом 60 календарних днів з дати набрання судовим рішення законної сили.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої увалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно сказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. ( правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 11 листопада 201 року у справі № 873/137/21).

У постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Крім цього, частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розмір, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.11.2022 р. у справі № 922/1964/21 зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні розміру гонорару за надану професійну правничу допомогу судом враховано складність справи та об"єм виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), критерії необхідності подання нею документів та значимості таких дій у справі, прийняття участі у судових засіданнях, наявність заперечень сторони ОСОБА_4 щодо неспівмірності та завищення вартості адвокатських послуг.

З огляду на викладене, беручи до уваги наявність клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, суд вважає можливим стягнути кошти витрат на професійну правову допомогу в сумі - 50 000 грн. В задоволенні іншої частини вимог заяви про стягнення коштів судових витрат на правничу допомогу потрібно відмовити.

На думку суду, вказаний розмір витрат на правничу допомогу співмірний зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст.204, 215, 229, 627, 628, 638, 355, 356, 358, 367 ЦК України, ст.ст.57, 60,69 СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, виділення майна в натурі,- задовольнити в повному обсязі.

Поділити в натурі між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 нежиле приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20), загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 за варіантом № 1 (Додаток 1, Таблиця 3) висновку експерта №СЕ-19/111-23/41103-БТ про проведення будівельно-технічної експертизи від 24.10.2023 року.

Виділити в натурі у власність ОСОБА_3 - частину нежилого приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20) загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт нерухомого майна, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи, а саме: коридор №1б, загальною площею 8,95 кв.м, основна №2, площею 9,2 кв.м, основна №3, площею 13,7 кв.м, основна №9, площею 22,4 кв.м, коридор №10, площею 3,2 кв.м,основна №11, площею 9,5 кв.м, вбиральня №12, площею 1,8 кв.м, вбиральня №13, площею 1,8 кв.м, коридор №14, площею, 2,3 кв.м, коридор №15, площею 2,8 кв.м, всього 75,65 кв.м, основна площа 54,8 кв.м, допоміжна площа 20,85 кв.м.

Виділити в натурі у власність ОСОБА_4 - частину нежилого приміщення (в літ. Б) з №1 по №11 (групи приміщень №20) загальною площею 151,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт нерухомого майна, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи, а саме: коридор №1а, загальною площею 14,45 кв.м, основна №4, площею 11,2 кв.м, коридор №5, площею 7,4 кв.м, допоміжна №5А, площею 1,2 кв.м, основна №6, площею 12,9 кв.м, основна №7, площею 15,0 кв.м, основна №8, площею 13,5 кв.м, всього 75,65 кв.м, основна площа 52,6 кв.м, допоміжна площа 23,05 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 13688,40 грн., витрати на проведення експертизи в сумі - 6 022,80 грн. та кошти витрат на професійну правову допомогу в сумі - 50 000 грн., а всього - 69 711 грн. 20 коп.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору в частині недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права особистої власності,- залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

Повне рішення виготовлено 20.06.2024 р.

Суддя: А.А.Осаулов