Справа № 463/1826/24 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/879/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Марко О.Р.,

з участю: представника заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Галицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту народження дитини,

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просив: встановити факт народження ОСОБА_3 громадянкою України 18 вересня 2018 року на території України у м. Одеса від батьків: матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка РФ та батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина Республіки Таджикистан.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Ухвалу суду оскаржив заявник ОСОБА_2 , просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Свої доводи апелянт обгрунтовує тим, що відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із того, що діючим законодавством визначений позасудовий порядок встановлення факту, який просить встановити заявник в судовому порядку, що виключає можливість такого розгляду.

Із вказаним висновком апелянт не погоджується і зазначає, що звертався до Галицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про державну реєстрацію народження дитини, однак, у зв`язку з відсутністю документа, який обов`язково надається для проведення державної реєстрації народження дитини, яка досягла більше одного року, а саме: довідки про перебування дитини під наглядом закладу охорони здоров`я, орган реєстрації актів цивільного стану не може зареєструвати факт народження дитини.

Зазначає, що перший примірник медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу батьками дитини не збережено, а отримання такої в закладі охорони здоров`я є неможливим, оскільки дитина народилася в місті Одеса, батько на даний час проживає у місті Львові, а матір у Німеччині. Другий примірник медичної довідки знищено, оскільки пройшло більше одного року з дня народження дитини.

Враховуючи вищенаведені обставини, вважає, що на сьогодні отримання свідоцтва про народження в органах реєстрації актів цивільного стану є неможливим, а єдиним шляхом для отримання та захисту прав дитини є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення.

Додає, що суд першої інстанції не врахував положення п.7 ч.1 ст.315 ЦПК України, що передбачає можливість встановлення факту народження дитини у певний час у судовому порядку, не надав правильної оцінки фактичним обставинам справи, зокрема, що зареєструвати народження дитини у позасудовому порядку є неможливим, а тому, зробив неправильний висновок про те, що заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

В судове засідання апеляційного суду представник заінтересованої особи не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторони заявника в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Відповідно до ст.318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Тобто, для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито закриває провадження у ній.

Такий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18).

Звертаючись до суду із заявою в порядку окремого провадження, заявник заяву обґрунтовував тим, що він ОСОБА_2 (громадянин Республіки Таджикистан) 28.09.2007 року уклав шлюб з ОСОБА_5 (громадянкою Росії), що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , від 31.04.2014 року. Після одруження ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

18.09.2018 року о 17:00 у КУ Пологовий будинок АДРЕСА_1 ), у шлюбі в сторін народилась дитина ОСОБА_3 , що підтверджено Медичним свідоцтвом про народження №1412 від 20.09.2018 року.

Після народження дитини, ОСОБА_4 виїхала разом з донькою Амалією закордон, де і на даний час проживає.

У законодавчо визначений (місячний строк) народження дитини не було зареєстровано через необізнаність батьків у процедурі такої реєстрації.

10.01.2024 року батько ОСОБА_2 звернувся до Галицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові із заявою про державну реєстрацію народження дитини. Проте, Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові листом від 20.01.2024 року №04/3229-0230 йому було відмовлено у реєстрації народження дитини через відсутність документів, які необхідно подати для проведення державної реєстрації народження дитини, що досягла більше одного року.

Так, підставою для проведення державної реєстрації народження дитини, яка досягла більше одного року, в орган державної реєстрації актів цивільного стану є надання таких документів: медичне свідоцтво про народження, медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу, довідка з місця проживання дитини. Було роз`яснено, що при відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених Правилами, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження.

Як зазначав заявник, медичне свідоцтво про народження та довідка з місця проживання дитини у нього наявні. Проте, медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу відсутня, через її втрату, а отримати таку в закладі охорони здоров`я є неможливим по причині терміну її зберігання один рік та подальшим знищенням, а також через те, що дитина народжена в м. Одеса, батько на даний час проживає у м. Львові, а матір в Німеччині.

Метою встановлення факту народження дитини є отримання свідоцтва про народження дитини встановленого законодавством України зразка, підтвердження громадянства дитини та реалізація в подальшому дитиною всіх належних їй прав та свобод громадянина України. Встановлення факту народження дитини не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

З урахуванням зазначених підстав та обставин, заявник отримавши відмову Галицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові у реєстрації народження дитини через відсутність необхідного переліку документів, скористався наданим правом на звернення до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, оскільки іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів чинним законодавством не передбачено.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження у даній справі, зазначивши, що вимоги заявника про встановлення факту народження дитини підлягають вирішенню в позасудовому порядку.

Судом першої інстанції не було враховано, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою, зокрема, фактів народження фізичної особи та її походження. Свідоцтво про народження є основним документом, що засвідчує особу дитини до отримання паспорта громадянина України. Від наявності в дитини такого документа залежить виникнення у неї та реалізація особистих немайнових та майнових прав.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 13 Закону України від 01 липня 2010 року №2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до СК України.

Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, документи, що підтверджують факт народження.

Відповідно до пункту 2 глави 1 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану, підставами для проведення державної реєстрації народження є один із документів:

а) медичний висновок про народження, сформований в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я відповідно до Порядку формування та видачі медичних висновків про народження в Реєстрі-медичних висновків електронної системи охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 18.09.2020 року №2136, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 30.09.2020 року за №953/35236;

б) медичне свідоцтво про народження (форма №103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024;

в) медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма №103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024;

г) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть (форма №106-2/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024;

ґ) медичний документ, виданий компетентним суб`єктом іншої держави, що підтверджує факт народження, належним чином легалізований, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження такою жінкою.

У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів (стаття 319 ЦПК України).

Згідно з пунктом 4 глави 1 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану, якщо державна реєстрація народження дитини проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження, дані про дату і місце народження дитини зазначають відповідно до рішення суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки мав розглянути заяву по суті, задовольнивши її, або відмовивши у її задоволенні.

Згідно із статтею 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 ч.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 14 червня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич