судді Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду Ситнік О. М.
щодо постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2024 року в справі № 363/3864/20 (провадження № 61-2428св23)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Метал-Пласт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сібірцевої Олени Сергіївни на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року в складі судді Котлярової І. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року в складі колегії суддів Білич І. М., Коцюрби О. П., Слюсар Т. А.,
У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Метал-Пласт» (далі - ТОВ «Метал-Пласт») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно.
Позовну заяву мотивовано тим, що 01 червня 2009 року між ТОВ «Метал-Пласт» як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем укладено договір купівлі?продажу, за умовами якого у власність покупця передано ангар з металу, зазначений на плані літерою «А», загальною площею 533,1 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язувався сплатити за нього грошову суму на рахунок продавця в розмірі 318 126 грн з відстроченням платежу до 01 липня 2009 року.
Зазначав, що за умовами пункту 7 цього договору сторони погодили порядок передачі ангару від продавця до покупця в день укладення поговору шляхом звільнення приміщення. Позивач виконав умови цього договору в повному обсязі.
У визначений договором строк ОСОБА_2 свого обов`язку щодо оплати за договором не виконав. Просив відстрочити строк оплати спочатку до 31 грудня 2014 року, а потім до 31 грудня 2018 року. Позивач погоджувався щодо розстрочення платежу, проте станом на 31 грудня 2018 року ОСОБА_2 оплату за договором купівлі-продажу так і не здійснив.
ТОВ «Метал-Пласт» зазначало, що на момент укладення договору купівлі?продажу ОСОБА_2 був засновником ТОВ «Метал-Пласт» та саме він фактично приймав рішення щодо погодження відстрочення оплати.
На початку 2019 року ОСОБА_2 вийшов зі складу засновників ТОВ «Метал-Пласт», а новий засновник, перевіривши активи, виявив факт несплати за договором купівлі-продажу від 01 червня 2009 року, після чого 15 березня 2019 звернувся з позовом до суду про визнання договору купівлі?продажу недійсним з підстав того, що ОСОБА_2 ввів позивача в оману.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня 2020 року в справі № 363/744/19 в задоволенні позовних вимог ТОВ «Метал-Пласт» до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено з тих підстав, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права.

Зважаючи на те, що між позивачем та ОСОБА_2 існували зобов`язальні правовідносини, неналежне виконання зобов`язання дає позивачу право на судовий захист та відновлення порушеного майнового права шляхом розірвання договору купівлі-продажу з тих підстав, що відповідач не отримав грошових коштів за спірним договором.

Позивач звертав увагу, що позбавлений того, на що розраховував при укладенні спірного договору, оскільки не мав на меті безоплатно передавати майно у власність покупця, що свідчить про істотне порушення ОСОБА_2 умов договору, а тому належним способом захисту права позивача є розірвання договору купівлі-продажу з цих підстав.

Також позивач зазначив, що право власності на спірний ангар зареєстровано за ОСОБА_2 , який прийняв ангар у користування в день укладення договору купівлі-продажу. Оскільки ОСОБА_2 на вимогу позивача щодо оплати за договором просив відстрочити розрахунок до 31 грудня 2018 року, звернення до суду з цим позовом здійснюється в межах трирічного строку позовної давності.

Зазначав, що дізнався про порушення своїх прав після зміни засновника ТОВ «Метал-Пласт» у лютому 2019 року, оскільки до цього часу ОСОБА_2 був засновником ТОВ «Метал-Пласт», розрахунку за придбаний ангар не проводив, а погоджував лише відстрочення оплати. Той факт, що ОСОБА_2 був засновником ТОВ «Метал-Пласт», не може бути підставою вважати, що майно вибуло з власності товариства безоплатно, адже в розумінні статті 12 Закону України «Про господарські товариства» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що саме товариство є власником майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Позивач також вказував, що поняття «строк дії договору» та «строк виконання зобов`язання» не є тотожними. Навіть після припинення дії договору, невиконане стороною зобов`язання підлягає виконанню. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

ТОВ «Метал-Пласт» просило суд: розірвати договір купівлі-продажу, укладений 01 червня 2009 року між ТОВ «Метал-Пласт» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л. А. та зареєстрований за № 1211; визнати за ТОВ «Метал-Пласт» право власності на ангар з металу, зазначений в плані під літерою «А», загальною площею 533, 1 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_2 повернути ТОВ «Метал-Пласт» зазначений ангар з металу.

09 вересня 2021 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області позов ТОВ «Метал-Пласт» задоволено.

Розірвано договір купівлі-продажу, укладений 01 червня 2009 року між ТОВ «Метал-Пласт» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л. А. та зареєстрований за № 1211.

Визнано за ТОВ «Метал-Пласт» право власності на ангар з металу, зазначений на плані під літерою «А», розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 533,1 кв. м.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ТОВ «Метал-Пласт» ангар з металу, зазначений на плані під літерою «А», розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 533, 1 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Метал-Пласт» судовий збір у розмірі 6 874 грн, по 3 437 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем виконано зобов`язання за договором купівлі-продажу від 01 червня 2009 року. Невиконання ОСОБА_2 умов цього договору у встановлений строк щодо сплати грошових коштів за договором купівлі-продажу ангару є істотним порушенням умов договору, що спричинило значну шкоду другій стороні та виражається в неотриманні відповідних грошових коштів за придбане майно в розмірі 318 126 грн. У зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу спірного ангару наявна правова підстава, передбачена статтею 346 ЦК України, для припинення права власності ОСОБА_2 на нього.

Щодо поданої відповідачем ОСОБА_1 заяви про застосування строків давності, суд першої інстанції зазначив, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Поняття «сторона в спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 48 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України); тоді як сторонами в спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Вимоги ТОВ «Метал-Пласт» пред`явлено виключно до ОСОБА_2 . Відповідачка ОСОБА_1 подала заяву про застосування позовної давності щодо всіх позовних вимог, водночас відповідач ОСОБА_2 не заявляв про позовну давність щодо пред`явлених до нього вимог, визнав їх. Суд першої інстанції виснував про відсутність підстав для застосування позовної давності, доводи ОСОБА_1 про сплив позовної давності до цих вимог вважав необґрунтованими.

23 серпня 2022 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу адвоката Сібірцевої О. С. залишено без задоволення. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зокрема, що в договорі купівлі-продажу від 01 червня 2009 року сторони погодили ціну, за якою було вчинено продаж ангару та яку покупець зобов`язується сплатити повністю на рахунок продавця до 01 липня 2009 року. Сторонами було погоджено відстрочення виконання умов договору купівлі-продажу щодо сплати коштів шляхом направлення відповідних листів. Отже, відсутні підстави вважати, що сторонами договору порушено умови щодо нотаріального посвідчення усіх змін та доповнень до договору, оскільки зазначені обставини здійснювалися за погодженням обох сторін, що відповідає принципу свободи договору. Крім того, ОСОБА_3 не заперечує факт невиконання умов договору щодо оплати, розрахунок за придбане майно ним не здійснено. Вказане порушення ОСОБА_3 договору купівлі-продажу є істотним, оскільки позивач під час укладення договору розраховував на отримання вартості відчужуваного ангару в повному розмірі й не мав наміру передати у власність покупця ангар безоплатно, чи за частину його вартості.

Апеляційний суд відхилив доводи заявника щодо належності спірного нерухомого майна (ангару) до спільної сумісності власності подружжя, зазначивши таке. Наданий до суду апеляційної інстанції договір про поділ майна подружжя від 19 жовтня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 8-616, пунктом 2.1 якого сторони здійснили поділ ангару, по 1/2 частині кожному; ухвала Подільського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року, якою позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишено без розгляду, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишено без розгляду, не можуть бути підставою для скасування судового рішення в цій справі, з урахуванням того, що були укладені та постановлені вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення в справі.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що спір має штучний характер та направлений на зменшення її прав в частині поділу спільної сумісної власності подружжя, мотивувавши тим, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня 2020 року в справі № 363/744/19 не встановлено належності спірного ангару на праві спільної сумісної власності подружжя, зокрема, факту його придбання за спільні кошти подружжя, або доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 сплачено на користь ТОВ «Метал-Пласт» кошти за переданий йому у власність ангар та його правомірне набуття у власність відповідно до вимог закону.

Крім того, у вказаному рішенні встановлено, що ОСОБА_2 мав на меті змінити лише власника спірного ангару з товариства на себе, і такий правочин не потребував би сплати коштів, що підтверджує несплату відповідачем коштів за договором купівлі?продажу ангару ні на час його укладення, ні на момент звернення позивача до суду. Протягом всього цього часу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, а, отже, не понесли спільних витрат (коштів) на придбання ангару.

Апеляційний суд також погодився з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про застосування позовної давності.

У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сібірцева О. С., на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження судових рішень, заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:

щодо добросовісного користування учасниками судового процесу своїми процесуальними права, заборони зловживання права, недопущення вчинення дій з наміром завдати шкоди іншій особі, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19). Мотивує скаргу таким: позивач звернувся з позовом після подання ОСОБА_1 позову про поділ майна подружжя до ОСОБА_2 , що має ознаки штучно ініційованого позову; позивач уже звертався до суду із аналогічними позовними вимогами в лютому 2019 року (справа № 363/744/19 за позовом ТОВ «Метал-Пласт» до ОСОБА_2 про визнання недійсними договору купівлі-продажу); відповідач визнав позов у двох судових спорах, що свідчить про намір зменшити обсяг спільного майна подружжя;

щодо заборони суперечливої поведінки та використання «права на зло», викладеного в постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц, від 10 лютого 2021 року в справі № 757/5841/17, від 11 серпня 2021 року в справі № 723/826/19. Заявниця вказує, що ОСОБА_2 допустив суперечливу поведінку, яка полягає в укладенні між ним та ОСОБА_1 договору про поділ майна подружжя щодо спірного ангару після визнання ним позову в цій справі та прийняття рішення судом першої інстанції;

щодо недопустимості доказів та стандарту доказування, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року в справі № 905/902/20. Заявник зазначає, що судами на підтвердження відсутності розрахунків за договором прийнято недопустимі докази, а саме копію спірного договору купівлі?продажу, копії листів ТОВ «Метал-Пласт» щодо вимоги виконати оплату за договором та копії листів ОСОБА_2 щодо відстрочення такої оплати;

щодо презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, викладеного в постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року в справі № 6?2333цс15, постановах Верховного Суду від 04 березня 2021 року в справі № 343/1294/18, від 13 травня 2021 року в справі № 350/1980/19. Заявник вказує, що судами проігноровано те, що спірний ангар набутий у власність ОСОБА_2 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності відповідно до статті 60 Сімейного кодексу (далі - СК) України, проте тягар доказування правового режиму спільності майна судами покладено на ОСОБА_1 ;

щодо способу захисту порушених прав, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 916/667/18 (12-145гс19). ОСОБА_1 посилається на те, що в разі порушення прав продавця за договором купівлі-продажу, які полягають у неотриманні ним грошових коштів від покупця, належним способом захисту порушеного права є вимога про стягнення неотриманих коштів, а не вимога про розірвання договору та повернення предмета договору;

щодо позовної давності, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16. Заявник посилається на неправильне застосування судом першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, положень про позовну давність, вказавши, що вимоги ТОВ «Метал-Пласт» звернуті виключно до ОСОБА_2 , а відповідач ОСОБА_1 є стороною в справі, а не в спорі, тому суд не може застосувати позовну давність за її заявою.

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2024 рокурішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд керувався тим, що ОСОБА_1 є відповідачем у справі, позовні вимоги спрямовані до обох відповідачів, які на час звернення із цим позовом володіли спірним нерухомим майном на праві спільної сумісної власності подружжя, що може свідчити про нероздільність зобов`язань подружжя, ОСОБА_1 мала право заявляти про застосування позовної давності в спорі. З огляду на помилковий висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про неможливість заявлення ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог у цій справі, місцевий суд не дослідив обставин справи, зазначених у такій заяві ОСОБА_1 , а суд апеляційної інстанції не перевірив доводів, викладених нею в апеляційній скарзі в цій частині, погодившись із висновком суду першої інстанції. Вирішення питання позовної давності впливає на результат вирішення спору, оскільки пропуск позовної давності, про яку заявлено стороною, є самостійною підставою для відмови в позові. У сукупності з цими обставинами підлягає перевірці і заява відповідача ОСОБА_2 про визнання позову, що, на думку суду першої інстанції, свідчить про відсутність пропуску позовної давності, із застосуванням вимог, передбачених частиною четвертою статті 206 ЦПК України, та в системному зв`язку з нормами статей 60, 61, 65 СК України в контексті того, чи не буде порушувати таке визнання позову права, свободи чи інтереси відповідача ОСОБА_1 або інших осіб.

З такими висновками колегії суддів не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Підстави для розірвання договору встановлені в статті 651 ЦК України, згідно з якою зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору в повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що договір може бути розірваний одним із таких способів: 1) за згодою (домовленістю) сторін, що є загальним правилом (частина перша статті 651 ЦК України); в односторонньому порядку однією із сторін, якщо право на односторонню відмову від договору передбачене договором або законом (частина третя статті 651 ЦК України); в судовому порядку на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 651 ЦК України).

Частина друга статті 651 ЦК України, що стосується судового порядку розірвання договору, не містить вказівки щодо можливості обмежити її застосування законом або договором, зокрема, щодо певного виду правовідносин.

Спірні правовідносини стосуються розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна з підстав несплати покупцем вартості предмета купівлі-продажу.

Відносини щодо договірних зобов`язань купівлі-продажу врегульовані главою 54 ЦК України.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Згідно з частиною першою статті 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Відповідно до статті 695 ЦК України договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу.

Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.

Якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що строк оплати товару покупцем визначається договором. Строк оплати товару сторони договору можуть визначити певною календарною датою або періодом у часі.

Відстрочення платежу означає здійснення повної оплати товару в строки, встановлені договором через деякий час після одержання товару.

Отже, відстрочення - це встановлення більш пізнього строку оплати товару, ніж це передбачено частиною першою статті 692 ЦК України.

Законом визначені наслідки прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар. Загальне правило про такі наслідки міститься в частині третій статті 692 ЦК України, згідно з яким у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Однак у разі прострочення покупцем оплати товару за договором купівлі-продажу, укладеного на умовах продажу товару в кредит (зокрема з відстроченням платежу), настають наслідки, передбачені частиною четвертою статті 694 ЦК України або частиною другою статті 695 ЦК України, як спеціальними нормами, які полягають у тому, що продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару або відмовитися від договору.

Наведені висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2024 року в справі № 914/459/23.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Суди встановили, що 01 червня 2009 року між ТОВ «Метал-Пласт» в особі директора Довганича Г. Б. (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, згідно з пунктом 1 договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти ангар, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та сплатити за нього обумовлену грошову суму.

Продаж вчинено за суму 318 126 грн, які покупець зобов`язався сплатити повністю на рахунок продавця з дня підписання цього договору з відстроченням платежу до 01 липня 2009 року (пункт 5 договору).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23288281 від 14 липня 2009 року ангар, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Позивач виконав умови договору купівлі-продажу за договором, передавши ОСОБА_2 майно, проте покупець до 01 липня 2009 року обов`язку щодо оплати за договором не виконав. Просив відстрочити строк оплати спочатку до 31 грудня 2014 року, а потім до 31 грудня 2018 року.

Встановлені в справі обставини свідчать про те, що між сторонами за домовленістю строк оплати товару покупцем обумовлений відстроченням платежу, востаннє до 31 грудня 2018 року.

На момент звернення ТОВ «Метал-Пласт» до суду в жовтні 2020 року ОСОБА_2 обов`язок щодо оплати товару не виконав.

Задовольняючи позовну вимогу про розірвання договору купівлі-продажу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно керувався тим, що невиконання ОСОБА_2 умов договору у встановлений строк та несплата грошових коштів за придбання ангару є істотним порушенням умов договору, що спричинило значну шкоду другій стороні та полягає в неотриманні продавцем відповідних грошових коштів за придбане майно в розмірі 318 126 грн. Вказане порушення ОСОБА_2 договору є істотним, оскільки позивач під час укладення договору розраховував на отримання вартості відчужуваного ангару в повному обсязі й не мав наміру передавати у власність покупця ангар безоплатно, чи за частину її вартості.

Верховний Суд вважає безпідставною заяву ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності, з огляду на таке.

Позов про розірвання договору є позовом про перетворення правовідношення (його дострокове припинення). Вимоги про перетворення договірного правовідношення (зміну, розірвання договору) можуть бути заявлені в межах строку його існування - строку дії договору.

Строк оплати товару покупцем за взаємною домовленістю сторони договору погодили до 31 грудня 2018 року, після цієї дати в продавця виникло право відмовитися від договору (ставити питання про його розірвання) і вимагати повернення проданого товару.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Усі три вказаних категорії є складовими більш широкого поняття «підстав захисту суб`єктивного цивільного права».

Порушенням суб`єктивного цивільного права є протиправна дія (бездіяльність) особи, яка має наслідком припинення належного іншій особі суб`єктивного цивільного права або обмеження свободи його реалізації як повністю, так і частково. Невизнанням суб`єктивного цивільного права є дія чи бездіяльність особи, яка являє собою заперечення існування суб`єктивного цивільного права іншої особи, але не має ознак порушення права. Оспорюванням суб`єктивного цивільного права є дія чи бездіяльність особи, яка полягає в запереченні належності або обсягу відповідного суб`єктивного цивільного права без ознак його порушення.

Зміна спірних правовідносин у вигляді виникнення на боці кожної із сторін договору права вимагати його розірвання сама собою не свідчить, що будь-яке суб`єктивне цивільне право та/або законний інтерес сторони цього договору (в тому числі й позивача в справі) якимось чином порушені, не визнаються чи оспорюються.Підстава для захисту прав позивача виникає тоді, коли відповідач своєю відмовою розірвати спірний договір створив перешкоди реалізації позивачем належного йому права вимагати такого розірвання.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі № 626/601/19 (провадження № 61-14001св19).

У спірних правовідносинах покупець ОСОБА_2 не створює перешкод ТОВ «Метал-Пласт» у реалізації права вимагати розірвання договору купівлі-продажу, визнав наявність невиконаних зобов`язань щодо оплати товару в установлені строки в справі № 363/744/19 за позовом ТОВ «Метал-Пласт» про визнання недійсним договору, та визнав позов у цій справі.

Перебіг позовної давності не почався, а тому вважаю, що вимоги позивача про розірвання договору купівлі-продажу підлягали задоволенню без урахування заявленої ОСОБА_1 позовної давності.

Суддя О. М. Ситнік