Справа № 466/8655/20
Провадження № 2/466/90/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2024 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Хомляк О.П.

представника позивача, адвоката Савки Т.В.

представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Гур`єва О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ :

05.11.2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2020 року, позов ОСОБА_3 задоволено повністю. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2022 року, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28.12.2020 року по справі №466/8655/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням скасовано та призначено підготовче судове засідання.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що ОСОБА_3 є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат житловою площею 44, 8 кв. м. (загальна площа 74,0 кв. м.), та розташована на другому поверсі 5-ти поверхового будинку, що перебуває на балансі ВСП - Львівський коледж «Інфокомунікації» НУ «Львівська політехніка».

Вище вказана квартира є неприватизованою та перебуває у законному користуванні позивача на підставі ордера на житлове приміщення № 0004004 від 19 серпня 2010 року, який видано Виконавчим комітетом Львівської міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 06.08.2010 року №1032.

Позивач зазначає, що другий поверх будинку АДРЕСА_3 перебуває на балансі ВСП - Львівський коледж «Інфокомунікації» НУ «Львівська політехніка», хоча ухвалою Львівської міської ради від 17.05.2018 року № 3416 «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова від Львівської філії ПАТ «Укртелеком» приміщень четвертого поверху у гуртожитку на АДРЕСА_4 » було прийнято у власність територіальної громади м Львова від філії ПАТ «Укртелеком» приміщення четвертого поверху у гуртожитку на АДРЕСА_5 загальною площею 1017, 4 кв.м., що підтверджується листом Львівської міської ради №2901 від 23.10.2020 року, який приєднано до даного позову.

Як вбачається з ордера № 0004004 від 19 серпня 2010 року, зазначений ордер видано ОСОБА_6 , та його на той час сім`ї, яка складалася ще з трьох осіб - ОСОБА_1 (колишня дружина), ОСОБА_5 (дочка колишньої дружини), ОСОБА_2 (син колишньої дружини).

Після видачі ордера на вище вказану квартиру, позивач зареєстрував своє місце проживання та місце проживання членів своєї на той час сім`ї у вказаній квартирі.

Проте, незважаючи на факт реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 (далі - відповідачі) у спірній квартирі останні не проживали жодного дня, оскільки проживали в іншому наявному житлі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 26 травня 2017 року у справі №466/597/17, шлюб між позивачем та ОСОБА_1 було розірвано, оскільки ще до моменту ухвалення даного рішення, шлюбні відносини між ними були давно припинені, вони проживали окремо та не вели спільного господарства.

Проте, незважаючи на факт припинення шлюбних відносин та офіційного розірвання шлюбу, ОСОБА_8 , та її діти не знялися з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 , в якій позивач постійно проживає та є основними квартиронаймачем, більше того, у вказаній квартирі, також, проживає його нова дружина ОСОБА_9 зі своїм сином, з якою 26 жовтня 2019 року позивач зареєстрував офіційний шлюб, та матір ОСОБА_10 .

Як вбачається з довідки про склад сім`ї та прописку № 17 від 20.02.2020 року, у квартирі АДРЕСА_1 , окрім позивача, зареєстровані ОСОБА_1 (колишня дружина), ОСОБА_5 (дочка колишньої дружини), ОСОБА_2 (син колишньої дружини).

Позивач також зазначає про те, що відповідачі у вище вказаній квартирі не проживали з моменту їх реєстрації в такій квартирі жодного дня, не брали та не беруть участь в її утриманні, сплаті комунальних послуг, будь-яких особистих речей у вказаній квартирі не зберігають, більше того, станом на сьогоднішній час вибули на інше постійне місце проживання, яке нажаль не відоме, та станом на сьогоднішній час не проживають у вказаній квартирі.

Відповідно до актів складених комісією у складі працівників ВСП - Львівський коледж «Інфокомунікації» НУ «Львівська політехніка», та мешканців (сусідів) будинку АДРЕСА_3 , а саме акту від 14.03.2020 року, та акту від 21.10.2020 року, у квартирі АДРЕСА_1 , окрім позивача зареєстровані ОСОБА_1 (колишня дружина), ОСОБА_5 (дочка колишньої дружини), ОСОБА_2 (син колишньої дружини), проте, останні у вказаній квартирі не проживають, на даний час в квартирі проживає ОСОБА_3 разом зі своєю дружиною ОСОБА_9 , її сином ОСОБА_11 , а також матір ОСОБА_3 - ОСОБА_10 . Дружина ОСОБА_9 її син ОСОБА_11 , а також матір ОСОБА_3 - ОСОБА_10 проживають у вказаній квартирі без реєстрації.

Із вище наведених актів вбачається те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад шість місяців, що також можуть підтвердити і сусіди.

Крім того, позивач вказує, що відповідачі добровільно виявили бажання не проживати у вище вказаній квартирі, так як під час перебування у сімейних відносинах з ними, так і після їх припинення, позивачем не чинилися будь-які перешкоди для їхнього проживання у вище вказаній квартирі, а тому відповідачі не проживають у спірній квартирі без поважних причин.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, яка є неприватизованою понад шість місяців без поважних причин, останні в силу ст. 71 ЖК України втратили право користування нею, та мають бути визнані в судовому порядку такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме спірною квартирою.

У зв`язку з тим, що відповідачі хоча зареєстровані та фактично не проживають у спірній квартирі, оскільки вибули для постійного місця проживання до іншого житла, виникає необхідність у визнанні відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, з метою пред`явлення такого рішення суду до органів реєстрації місця проживання, для зняття відповідачів з реєстрації у спірній квартирі. Внаслідок реєстрації відповідачів у спірній квартирі порушуються законні права та інтереси позивача, як основного квартиронаймача, оскільки, постачальники комунальних послуг здійснюють їх нарахування виходячи з кількості зареєстрованих осіб на житловій площі, зважаючи на те, що відповідачі у спірній квартирі зареєстровані але не проживають, комунальних послуг не споживають, відтак, це має наслідком нарахування плати за комунальні послуги у більшому розмірі, також факт реєстрації Відповідачів унеможливлює можливість приватизації спірної квартири, унеможливлює можливість реєстрації у спірній квартирі членів нової сім`ї, оскільки для таких дій необхідна згода всіх зареєстрованих осіб в квартирі, окрім цього, суттєві незручності у користуванні вище вказаною квартирою, позивачу створює часте надходження на ім`я відповідачів різного роду кореспонденції, листів, газет, що зумовлює постійні дзвінки з поштового відділення, з проханням з`явитися та отримати кореспонденцію. Враховуючи вищевикладене, вимушений звернутися з позовом до суду.

Представник позивача, адвокат Савка Т.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів, адвокат Гур`єв О.В. в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1032 від 06.08.2010 року «Про надання квартир черговикам за місцем проживання за контрольним списком Міжрегіонального вищого професійного училища зв`язку м. Львова», ОСОБА_3 сину черговика Міжрегіонального вищого професійного училища зв`язку м. Львова ОСОБА_10 , затверджено рішення та оформлено ордер на квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з 4-х осіб (він, дружина ОСОБА_1 , донька ОСОБА_5 , син ОСОБА_2 (а.с.14).

На підставі вищевказаного Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1032 від 06.08.2010 року, 19.08.2010 року ОСОБА_3 видано ордер на житлове приміщення №0004004 на вселення в квартиру АДРЕСА_1 , де ОСОБА_3 основний квартиронаймач, ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_5 - донька, ОСОБА_2 син (а.с.13).

У відповідності до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № НОМЕР_1 , виданої 20.02.2020 року Львівським коледжем «Інфокомунікації» НУ «Львівська політехніка», в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_3 основний квартиронаймач, відповідачі ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_5 - донька, ОСОБА_2 син (а.с.15).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26.05.2017 року, розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 (а.с.18).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 26.10.2019, позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб 26.10.2019 року (а.с.19).

З Актів Львівського коледжу «Інфокомунікації» НУ «Львівська політехніка» від 14.03.2020 року, 21.10.2020 року, 01.10.2021 вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , однак не проживають за вищевказаною адресою (а.с.16-17,174).

З пояснень представника відповідачів вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з 2020 року перебували за межами України, а саме в Республіці Польща, де були працевлаштовані, що підтверджується копіями їх закордонних паспортів з візами та договорами про тимчасову роботу (а.с.121-147).

Відтак, на думку суду, відповідачі були відсутні за місцем реєстрації понад шість місяців з поважних причин виїзду на роботу за межі України та не втратили інтересу до спірного житла.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Так, позивач стверджує, що відповідачі у спірній квартирі не проживають, вони знаходяться за кордоном, а їх реєстрація у помешканні носить формальний характер, оскільки відповідачі не беруть участі в утриманні житла.

Відповідно статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших осіб або прав державних і громадських організацій.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом (частини перша та друга статті 71 ЖК України).

Згідно зі статтею 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст.405 ЦК України).

Частиною 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок про те, що: «аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів».

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України, строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності (постанова Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року в справі №203/1665/19-ц (провадження №61-11593св21).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) вказано, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення».

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», щоб спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

У постанові від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у право на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine"), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, а відтак визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, буде порушенням принципу пропорційності, що у свою чергу спричинить порушення балансу інтересів сторін у спірних правовідносинах.

Верховний Суд у своїй постанові № 755/13349/16-ц від 24.11.2021 зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

В силу ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Також, у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статті 77, 78 та 80 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними, допустимими та достатніми.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, на підтвердження позовних вимог позивачем та його представником надано лише копії Актів про не проживання та допитані свідки сусіди позивача. Покази допитаних у судовому засіданні свідків не надають можливості зробити висновок про остаточну втрату зв`язку із спірною квартирою відповідачами.

Відтак, всупереч вищезазначеним нормам закону позивач не надав суду належних та переконливих доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення, які б достеменно підтверджували не проживання відповідачів у квартирі без поважних причин та причини їх відсутності. Тимчасовий виїзд відповідачів з постійного місця проживання за умовами і характером роботи, у тому числі за кордоном, є поважною причиною не проживання особи у житловому приміщенні. При цьому, суд зауважує, що перебування на заробітках закордоном (тимчасовий підробіток) є поширеним загальновідомим фактом в Україні. Тривале перебування відповідачів за кордоном з іншою метою не доведено позивачем та не встановлено судом. Крім того, матеріали справи не містять також відомостей щодо наявності у відповідачів іншого житла.

Також суд враховує, що задоволення позовних вимог ОСОБА_3 призведе до порушення права відповідачів на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції, адже доказів того, що вони мають інше житло, суду не надано.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту відсутності відповідачів у вищевказаній квартирі протягом встановленого законодавством строку без поважних причин.

Отже, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, про які зазначає у позовній заяві у розрізі процесуального закону. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновок суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, понесені ОСОБА_3 відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 червня 2024 року.

Суддя О. І. Ковальчук