Провадження № 2/127/2551/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Ан О.В., ознайомившись із позовною заявою Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача фізична особа підприємець ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИВ:

У червні 2024 із заявою до суду звернулася Вінницька окружна прокуратура в інтересах держави в особі Вінницької міської ради, яка просила витребувати у ОСОБА_1 в комунальну власність Вінницької міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0246 площею 0,3650 га.

Ознайомившись із позовною заявою та доданими до неї документами, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає залишенню без руху з таких підстав.

Згідно ч.4 ст. 23 ЗУ " Про прокуратуру" підстави для представництва мють бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно закону України «Про прокуратуру» роль прокуратури у сфері представництва інтересів держави носить допоміжний характер, оскільки передбачається, що основну роль відіграють профільні органи державної влади чи органи місцевого самоврядування, які самостійно звертатимуться до суду (для цього у відповідні закони, зокрема «Про центральні органи виконавчої влади», «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про місцеві державні адміністрації», були внесені зміни, які передбачають, що суб`єкти владних повноважень звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України).

У статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і у порядку, що визначені законом.

З цього приводу у Рішенні від 5 червня 2019 р. № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Законодавством України закріплене право прокурора звертатися з позовом до суду, однак підстави та умови такого звернення чітко регламентовані та не можуть тлумачитись розширено, оскільки у протилежному випадку це суперечитиме, серед іншого, конституційним принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом та принципу змагальності сторін (ч. 2 ст. 129 Основного Закону України).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 7 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, здійснюючи тлумачення ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у системному зв`язку з положеннями процесуального законодавства, зазначила, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

При цьому Велика Палата Верховного Суду (ВП ВС) у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц конкретизувала вищенаведені висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, вказавши на необхідність у кожному конкретному випадку перевіряти: 1) доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів у спосіб, який обрав прокурор та 2) доводи прокурора з приводу відсутності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави.

На сьогодні у контексті проведеного дослідження надважливим є вивчення та узагальнення саме практики Верховного Суду як суду права. Верховний Суд України, зокрема звернув увагу на те, що необхідність обґрунтування прокурором наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, зокрема, шляхом зазначення та доведення відсутності органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави у відповідній сфері, або неналежного виконання таким органом своїх повноважень, є обов`язковою умовою для виникнення у прокурора права на звернення до суду в інтересах держави.

Приміром, у справі № 183/1617/16, звертаючись із позовом до суду, прокурор у позовній заяві вказував, що орган, який уповноважений на здійснення функцій захисту у спірних правовідносинах, не вживав заходів для скасування оскарженого рішення, визнання недійсним державного акта та повернення земельної ділянки. На підтвердження зазначених обставин прокурор долучив письмові докази, а саме листування з уповноваженим державним органом. Дослідивши ці докази, ВП ВС у постанові від 14 листопада 2018 року дійшла до висновку про наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави за даних обставин.

В позові Вінницька обласна прокуратура стверджує наявність підстав звернення досуду, зазначаючи "нездійснення захисту" тобто пасивну поведінку уеповноваженого суб`єкта владних повноважень. Як доказ вказаної поведінки до матеріалів позову надано лист Вінницької обласної прокуратури до Вінницької міської ради від 21.05.2024 року. Згідно вказаного листа Вінницька облоасна прокуретура встановила термін до 27.05.2024 року повідомити чи ініцібювала Вінницька міська рада вирішення питання про витребування земельної ділянки :01:002: 0246. Отже представник визначив позивачу термін для відповіді, не передбачений нормами права.

Про те ст. 23 ЗУ " Про прокуратуру" не передбачає право звернення в зв`язку з невиконанням вимог в визначений прокурором термін.

Інструкція про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України , затверджена наказом Генерального прокурора 06.08.2020 № 363 передбачає найменший час розгляду письмового звернення - 10 днів.

Регламент Вінницької міської ради не пеоедбачає зменшення троків відповідді на звернення.

Отже суд вважає, що підстави для представництва Вінницької мвііської ради Вінницькою обласною прокуратурою не обґрунтовані.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивач у позовній заяві має зазначити ціну позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

В порушення вказаної норми закону позивачем не вказано ціни позову.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з 01.01.2024 року розмір ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 181 Цивільного кодексу України встановлено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно ч.1 ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продане в даному населеному пункті чи місцевості.

Відповідно до п. 3 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджених постановою Кабінетів Міністрів України №1440 від 10.09.2003 року, ринкова вартість це вартість, за яку можливе відчуження об`єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

За ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання.

Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна.

Ціна позову визначається від ринкової вартості майна на момент звернення до суду та повинна бути підтверджена відповідними відомостями (оцінкою відповідної установи).

До позову додано докази сплати судового збору у розмірі 39182,28 грн при цьому зазначено, що вказана сума вирахувана згідно оцінки від 12.04.2010. Доказів актуальної оцінки спірної земельної ділянки матеріали справи не містять.

Оскільки позивачем не визначено ціну позову, на момент пред`явлення позову, суд вважає за необхідне попередньо визначити розмір судового збору з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні спору, у відповідності до ч. 2 ст. 176 ЦПК України.

З урахуванням заявлених вимог суд визначає попередньо розмір судового збору який необхідно доплатити позивачеві в сумі 60817,72 грн на підтвердження чого надати до суду оригінал платіжного документа. Або ж суд пропонує надати актуальну оцінку спірної земельної ділянки та відповідно до вказаної суми сплатити 1,5 відсотка від ціни позову.

Сплата судового збору не звільняє позивача він обов`язку визначення ціни позову.

Вказані обставини є підставою для залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Наведені обставини унеможливлюють вирішити питання про відкриття провадження у справі, а тому позовну заяву належить залишити без руху та встановити позивачеві строк для усунення її недоліків.

На підставі викладеного та керуючись статтями 175, 177, 185, 260, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача фізична особа підприємець ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння - залишити без руху.

Встановити строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

Роз`яснити, що при невиконанні вимог даної ухвали у встановлений строк, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: