Справа № 930/3472/23
Провадження № 2/930/202/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.04.2024 року м. Немирів

Немирівський районний суд

Вінницької області

в складі головуючого судді - Науменка С.М.,

за участю: секретаря судового засідання - Андрущак Л.П.,

учасників справи: позивача - ОСОБА_1 представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Немирові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Немирівської міської ради Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернулася в суд з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , який постійно проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Після його смерті, відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , належного спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_2 виданого виконавчим комітетом Ковалівської сільської ради народних депутатів 11.10.1988 року.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт посвідчений 27.08.2013 року секретарем виконавчого комітету Ковалівської сільської ради Немирівського району Вінницької області за Р. № 97, відповідно до якого все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_1 .

Дещо раніше, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати, ОСОБА_4 , яка також постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 .

Її покійні батьки перебували у зареєстрованому шлюбі.

ЇЇ батько, ОСОБА_3 , прийняв спадщину після смерті дружини, ОСОБА_4 , так як проживав з нею в одному житловому будинку на час її смерті (ч.3 ст. 1268 ЦК України), однак, не оформив своїх спадкових прав.

ОСОБА_1 , як єдина спадкоємиця за заповітом на майно ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , повністю прийняла спадщину після смерті батька, подала до державного нотаріуса відповідну письмову заяву про прийняття спадщини.

Немирівською державною нотаріальною конторою її були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки сільськогосподарського призначення покійного батька.

У власності батька, ОСОБА_3 також знаходився і житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Державним нотаріусом 30 вересня 2023 року їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо житлового будинку.

Причиною відмови нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину на будинок є те, що у Свідоцтві № 415 на право особистої власності на жилий будинок, виданого 11.10.1988 року виконавчим комітетом Ковалівської сільської ради народних депутатів, відсутня печатка виконавчого комітету сільської ради та підпис уповноваженої особи, яка видавала документ.

В зв`язку з цим позивачка ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує просить їх задовольнити.

Представник позивача адвокат Ускова С.Е. в судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача Немирівської міської ради, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника міської ради проти задоволення позовної заяви не заперечують.

Суд заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Вимогами ст.ст.1218 та 1267 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_3 . Спадщину після смерті ОСОБА_3 , як спадкоємець за заповітом, відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України, прийняла ОСОБА_1 , подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі на житловий будинок ОСОБА_1 не має можливості в зв`язку з тим, що на даному документі відсутня печатка виконавчого комітету Ковалівської сільської ради Немирівського району Вінницької області та підпис уповноваженої особи, яка видала документ.

11.11.1988 року ОСОБА_3 Ковалівською сільською радою було видано Свідоцтво № 415 на право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконкому Немирівської районної Ради народних депутатів № 138 від 17.04.1986 року та рішенням виконкому Ковалівської сільської Ради народних депутатів № 32 від 07.05.1988 року.

Згідно довідки виданої 04.12.2023 року КП «Немирівське бюро технічної інвентаризації», станом на 01.01.2013 житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_3 Тульчинським бюро технічної інвентаризації 11.10.1988 в реєстровій книзі № 2 Р№411 згідно Свідоцтва № 415 про право особистої власності на жилий будинок від 11.10.1988 року, виданого виконавчим комітетом Ковалівської сільської ради.

Згідно довідки № 2988, виданої 07.12.2023 року виконкомом Немирівської міської ради, відповідно до запису в по господарській книзі по Ковалівській сільській раді по АДРЕСА_1 за 1991-1995 р.р., том 5, ст. 173-174, особовий рахунок № НОМЕР_2 членами колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року (день набрання чинності ЗУ «Про власність») були:

-голова домогосподарства - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

-дружина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

Отже, житловий будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

ОСОБА_3 , як голова колгоспного двору та ОСОБА_4 , як член цього двору, мали у власності по частині кожен на житловий будинок в майні колгоспного двору в АДРЕСА_1 (на підставі статей 120,123 ЦК УРСР), право власності на який було оформлено та зареєстровано за чинним на той час законодавством.

Згідно статті 120 ЦК УРСР (1963 року), колгоспний двір це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ст.ст. 120,123 ЦК УРСР, які діяли до ведення в дію Закону України Про власність, кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. Тобто, після введення в дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто, усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Отже, житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_3 станом на 15 квітня 1991 року, на день припинення існування колгоспних дворів належав на праві спільної сумісної власності в рівних частках голові і членам колгоспного двору.

Статтею 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка регулювала питання спадкування майна колгоспного двору, встановлено, що у випадку смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила спадкування на загальних підставах.

При цьому, відповідно до роз`яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена поширювалася на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01.07.1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також у разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Особа має право звернутися до суду з відповідним позовом, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, тобто, передумовою застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Відповідач позовні вимоги визнає, тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Враховуючи вищевикладене та за відсутності іншого, крім судового, шляху для відновлення порушених прав позивача, суд приходить до висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1216-1217, 1220, 1233-1235, 1269 ЦК України, ст.ст. 120, 123, 563 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року), ст.ст. 12, 80, 81, 82, 200, 211, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок «А» загальною площею 77,6 кв. м., в тому числі житловою площею 28,7 кв. м., з господарськими будівлями і спорудами, а саме: веранда «а», прибудова «а1», навіс «а2», літня кухня «Б», погріб «Б/під», сарай «в», гараж «Г», сарай «Д», огорожа «1-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на який мав право ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку передбаченому ст.ст. 351-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Немирівського

районного суду: С.М.Науменко