Справа № 346/4217/24
Провадження № 2/346/1756/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Третьякової І.В.

за участю:

секретаря судових засідань - Дутчак Х.В.,

представника позивача Юркевич Х.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Коломийської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, -

У С Т А Н О В И В:

02.08.2024р. адвокат Юркевич Х.М., представляючи інтереси ОСОБА_1 , звернулася до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом, в якому просила визнати за позивачем в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої ввійшла 1/2 частка квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Спадщину після смерті баби прийняв її син - ОСОБА_2 , який приходився батьком позивачки. За свого життя ОСОБА_2 не встиг оформити своїх прав на спадкове майно та отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті матері. ІНФОРМАЦІЯ_3 батько позивача помер і на випадок своєї смерті заповіту не залишив. Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої ввійшла вищевказана квартира, 1/2 частка якої належала померлому на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 02 січня 1997 року, а інша 1/2 частка квартири була ним успадкована після смерті ОСОБА_3 , однак документально не оформлена. У шестимісячний строк позивач звернулась до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Янко П.П. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. За її заявою нотаріусом було заведено спадкову справу №49/2023. 11 липня 2024 року ОСОБА_1 подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно. Проте, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру у зв?язку з тим, що згідно із Спадковим реєстром значиться заповіт, посвідчений Третьою донецькою державною нотаріальною конторою 10 квітня 1975 року від імені ОСОБА_3 . Копію даного заповіту нотаріус отримати не зміг, оскільки документи Третьої донецької державної нотаріальної контори прийняті на зберігання в Донецький обласний державний нотаріальний архів в м. Донецьку, доступ до яких відсутній. Перевірити чи після смерті ОСОБА_3 була прийнята спадщина за заповітом неможливо. Відтак, нотаріус рекомендував звернутись до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Представник позивача зазначає, що згідно даних Витягу з спадкового реєстру, заповіт посвідчений Третьою донецькою державною нотаріальною конторою 10 квітня 1975 року по реєстру за № 2830 від імені ОСОБА_3 , містить відомтсі лише про прізвище, ім`я та по батькові спадкодавця. Жодних інших анкетних даних в ньому не зазначено. Тобто реєстратором, який вносив даний заповіт у спадковий реєстр не внесено більше жодних уточнюючих відомостей, зокрема ні дати народження спадкодавця, ні місця проживання. Також представник позивача звертає увагу на те, що баба позивачки ОСОБА_3 все своє життя проживала та працювала в м. Коломия, в Донецькій області ніколи не бувала, жодних родичів чи близьких друзів у м. Донецьк чи в Донецькій області у покійної не було. Крім цього, за життя баба жодного разу не згадувала та не розповідала про те, що вона бувала в м. Донецьк, як і не говорила про наявність заповіту. Таким чином, позивач вважає, що заповіт який значиться в спадковому реєстрі від імені ОСОБА_3 , складений не її покійною бабою, а іншою особою з аналогічним прізвищем іменем та по батькові. Важливим представник позивача вважає також те, що до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини теля смерті ОСОБА_3 , ніхто, окрім її сина, не звертався. Оскільки доступ до Державного обласного нотаріального архіву втрачено, м. Донецьк є тимчасово окупованою територією і отримання копії заповіту та перевірка особи спадкодавиці є неможливою, а також зважаючи на відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, представник позивача просила захистити спадкові права ОСОБА_1 у спосіб визнання за нею права власності на спадкове нерухоме майно.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 05 серпня 2024 року у справі було відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Витребувано у приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Яцко П.П. копію спадкової справи, заведену після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 за №49/2023.

13.09.2024р. до суду надійшла копія спадкової справи №49/2023р., заведена після смерті ОСОБА_2 на 30 аркушах.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 03 жовтня 2024 року підготовче провадження закрито та призначеного до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала на підставах викладених в позовній заяві та просила їх повністю задовольнити. додатково зазначила, що інші спадкоємці, окрім позивачки відсутні, і на спадкове майно більше ніхто не претендує. Відомостей, про те що заповіт посвідчений Третьою донецькою державною нотаріальною конторою 10 квітня 1975 року по реєстру за № 2830 від імені ОСОБА_3 складений саме бабою позивачки немає, оскільки відсутні дані, за допомогою яких можна ідентифікувати особу, зокрема дата та місце народження. Спадкодавця за життя не виїзджала до м. Донецька та заповіт не складала.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. 06.09.2024р. до суду надійшло письмове клопотання голови Коломийської міської ради Станіславського Б. в якому останній просив розглянути справу без участі їхнього представника та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.

Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка, дослідивши та перевіривши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Коломия, Івано-Франківської області, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Коломия, Івано-Франківської області, актовий запис про народження № 146. Його батьками вказані ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Бюро по приватизації державного житлового фонду м. Коломия 02 січня 1997 року, згідно з розпорядженням (наказом) № 6661 від 10 грудня 1996 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рів них частках.

Згідно даних технічного паспорту, квартира АДРЕСА_1 складається з двох житлових кімнат, кухні та балкону. Загальна площа квартири 47.9 кв.м., житловою 37,3 кв.м.

Випискою з інвентаризаційних матеріалів підтверджується, що згідно архівних даних станом на 31.12.2012р. в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в реєстровій книзі № 51 під реєстровим номером 5324 за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , форма власності приватна спільна часткова, частка кожного співвласника 1/2.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_3 , Коломийським відділом РАЦС 24 жовтня 1983 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , актовий запис № 537.

Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 підтверджується розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , що мало місце 08 вересня 2018 року, актовий запис № 51.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого Коломийським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 889.

28 грудня 2022 року ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_3 .

Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №7106192 підтверджується реєстрація в Третій коломийській державній нотаріальній конторі спадкової справи №205 після смерті ОСОБА_3 .

Згідно Витягу зі спадкового реєстру про наявність заповітів та спадкових договорів вбачається, що 10.04.1975 року Третьою донецькою державною нотаріальною конторою був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_3 . Відомості про дату та місце народження спадкодавиці, а також реєстраційний номер облікової картки платника податків не зазначені. Статус заповіту чинний, номер у спадковому реєстрі 2485887. Місце зберігання заповіту Донецький обласний державний нотаріальний архів (85302, Донецька область, Покровський район, м. Покровськ, вул. Європейська, 51).

Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 підтверджується, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про смерть № 946.

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, після смерті ОСОБА_2 приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Яцко П.П. була заведена спадкова справа №49/2023.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №49/2023, підставою для її відкриття стала заява ОСОБА_1 від 04.10.2023р. про прийняття спадщини після смерті батька.

В рамках даної спадкової справи, 27.03.2024р. приватний нотаріус Яцко П.П. звернувся в Донецький обласний державний нотаріальний архів з запитом, в якому просив повідомити, чи збігаються дані щодо року народження та місця проживання ОСОБА_3 із даними заповідача по заповіту, посвідченого Третьою донецькою державною нотаріальною конторою 10 квітня 1975 року по реєстру № 2830 від імені ОСОБА_3 . У разі якщо збігаються вислати копію заповіту.

З відповіді завідувачки Донецьким обласним державним нотаріальним архівом ОСОБА_9 від 10.04.2024р. № 169/01-12 слідує, що надати відповідь на запит та копію заповіту не виявляється можливим, оскільки документи Третьої донецької держконтори за 1948-2022 роки, прийняті на зберігання в Донецький обласний державний нотаріальний архів, залишилися в архівосховищах нотаріального архіву в м. Донецьку, доступ до яких відсутній.

11.07.2024р. ОСОБА_1 подала до приватного нотаріуса заяву, в якій просила видати їй свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру по АДРЕСА_2 .

Постановою приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Яцко П.П. від 15.07.2024 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки немає можливості перевірити чи після смерті ОСОБА_3 була прийнята спадщина за заповітом.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_1 , прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 її батька ОСОБА_2 . Квартира належала в рівних частках спадкодавцю та ОСОБА_3 , що є матір`ю спадкодавця, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцем ОСОБА_2 подана 28 грудня 2022 року в Третю Коломийську державну нотаріальну контору заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Квартира належала вищевказаним особам на підставі Свідоцтва про право власності на житло, яке видано в місті Коломия 02 січня 1997 року Бюро по приватизації державного житлового фонду, згідно з розпорядженням (наказом) № 6661 від 10 грудня 1996 року. Згідно із спадковим реєстром значиться заповіт, посвідчений Третьою донецькою державною нотаріальною конторою 10 квітня 1975 року по реєстру за № 2830 від імені ОСОБА_3 . Копію даного заповіту отримати не виявляється можливим, оскільки документи Третьої донецької ДНК прийняті на зберігання в Донецький обласний державний нотаріальний архів, залишилися в архівосховищах нотаріального архіву в м. Донецьку, доступ до яких відсутній. Перевірити, чи після смерті ОСОБА_3 була прийнята спадщина за заповітом, не є можливим.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з частинами другою, третьою статті 1223 ЦК України уразі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина перша статті 1261 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц.

В даній справі судом встановлено, що спірна квартира за життя належала бабі та батьку позивача в рівних частинах. Вказане майно було зареєстровано за співвласниками в Коломийському МБТІ, що підтверджено випискою з інвентаризаційних матеріалів. Після смерті баби позивача ОСОБА_3 , належна їй частка в квартирі була успадкована її сином , батьком позивачки, ОСОБА_2 , який в межах шестимісячного терміну звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері. Успадкувавши вказану частку нерухомого майна, ОСОБА_2 набув прав одноосібного власника щодо всієї квартири АДРЕСА_1 , однак правовстановлюючий документ за свого життя отримати не встиг. Позивачка ОСОБА_1 у встановлений законом строк також прийняла спадщину після смерті свого батька та намагалася отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом. Проте, у вчиненні даної нотаріальної дії їй було відмовлено з посиланням на наявність заповіту від імені ОСОБА_3 , посвідченого 10.04.1975 р. Третьою донецькою ДНК та неможливістю перевірки особових даних заповідачки і їхнього порівняння з анкетними відомостями баби позивача та встановлення/спростування ідентичності даної особи.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Звертаючись до суду з метою захисту своїх спадкових прав ОСОБА_1 посилалась на те, що її баба ОСОБА_3 ніколи в Донецьку область не виїжджала, а тому не могла там посвідчити заповіт. Відтак, позивач вважає, що заповідачем за заповітом, який був посвідчений 10.04.1975 р. Третьою донецькою ДНК являється не її баба, а інша особа з таким же прізвищем, іменем та по батькові.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В якості письмового доказу представником позивача була надана копія трудової книжки ОСОБА_3 , заповнена 01 червня 1952 року, з записів в якій вбачається, що свою трудову діяльність ОСОБА_3 розпочала 23.01.1952 року з посади заготівельниці в Коломийській взуттєвій фабриці № 34. На вказаній фабриці ОСОБА_3 пропрацювала до 1976 року та була звільнена в зв`язку з переходом на пенсію по інвалідності (ІІ групи).

Також в судовому засіданні в якості свідка була допитана ОСОБА_10 , яка пояснила, що позивачка являється її двоюрідною племінницею, а батько позивачки доводився їй двоюрідним братом. В свою чергу ОСОБА_3 доводилась свідку тіткою, оскільки була рідною сестрою її матері. З молоду сестри залишилися сиротами, а тому дуже добре спілкувалися між собою особисто та своїми сім`ями. В зв`язку з цим, ОСОБА_10 відомо, що з молодих років ОСОБА_3 тяжко хворіла, в 36 років їй було встановлено другу групу інвалідності. За життя ОСОБА_3 ніколи в Донецьку область не їздила, жодних родичів чи знайомих у неї там не було, в будь-якому випадку про таких вона ніколи не розповідала. Станом на 1975 рік вона була молодою жінкою, на той час майна у своїй приватній власності не мала, а тому потреби складати заповіт у неї не було. Все своє життя ОСОБА_3 працювала в м. Коломия, у робочі відрядження не їздила, по Україні не подорожувала, наміру та необхідності посвідчувати заповіт у іншій області у неї не було. Крім цього, свідок зазначила, що маючи ряд захворювань, ОСОБА_3 стала маломобільною, а тому далекі подорожі для неї були складними та неможливими. ОСОБА_10 все життя спілкувалася з тіткою аж до її смерті і за життя остання ніколи не говорила про складання нею заповіту і такого наміру взагалі не висловлювала.

Даючи оцінку твердженням позивача, суд бере до уваги відомості, які зазначені в Спадковому реєстрі, в яких у розділі «Інформації про заповідача» зазначено « ОСОБА_3 ». Дані про дату та місце народження невідомо, РНОКПП не вказаний.

Відтак, єдиними персоніфікованими відомостями про особу заповідача являється лише її прізвище, ім`я та по батькові, що без встановлення інших анкетних даних не є достатнім для безсумнівного ототожнення вказаної у Витязі особи з бабою позивачки.

Згідно з пунктом 1 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого поставою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 року № 491 (далі - Порядок № 491), цей Порядок визначає процедуру державної реєстрації заповітів, спадкових договорів, посвідчених в Україні, посвідчених (складених та/або прийнятих на зберігання) та зареєстрованих в іноземних державах згідно з Конвенцією про запровадження системи реєстрації заповітів (далі - Конвенція) і заведених спадкових справ, а також змін до них у Спадковому реєстрі.

Спадковим реєстром є інформаційно-комунікаційна система, що є складовою Єдиної державної електронної системи е-нотаріату, яка містить відомості про посвідчені (складені та/або прийняті на зберігання) заповіти і спадкові договори, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину.

Пунктом 4 Порядку визначено, що заповіти і спадкові договори, посвідчені нотаріусами, консульськими установами України, посадовими та службовими особами, що зазначені в статтях 1251 і 1252 ЦК України, статті 37 та частині 1 статті 40 Закону України "Про нотаріат", а також зміни до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів підлягають Державній реєстрації у Спадковому реєстрі.

Пунктом 7 Порядку № 491 передбачено, що внесення до Спадкового реєстру відомостей щодо посвідчених заповітів, спадкових договорів, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів здійснюється Реєстраторами на підставі заяв про реєстрацію, форми та вимоги до заповнення яких встановлює Мін`юст.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 491 реєстраторами Спадкового реєстру зокрема щодо заповітів, посвідчених (складених та/або прийнятих на зберігання) нотаріусами заповітів і спадкових договорів, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів, заведених спадкових справ, а також змін до них є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з Адміністратором і мають доступ до Спадкового реєстру через інформаційну мережу Мін`юсту.

Державна реєстрація заповітів, змін до них та скасування заповітів, спадкових договорів, змін до них та їх розірвання здійснюється шляхом внесення до Спадкового реєстру відомостей щодо: заповідача (заповідачів), відчужувача (відчужувачів); посвідчення заповіту, спадкового договору як документа; видачі дубліката заповіту, спадкового договору; документа, який змінює або скасовує заповіт; документа, який змінює або на підставі якого розірвано спадковий договір; визнання заповіту, спадкового договору недійсним; реєстрації заповіту в іноземних державах (п. 6 Порядку);

Абзацом 4 п. 8 Порядку визначено, що внесення до Спадкового реєстру відомостей про заповіти, посвідчені посадовими та службовими особами, що зазначені в статті 1252 Цивільного кодексу України і частині першій статті 40 Закону України "Про нотаріат", здійснюється державними нотаріальними архівами у разі прийняття на зберігання примірника заповіту.

Пунктами 12-13 Порядку визначено, що заповіти, посвідчені нотаріусами, консульськими установами, посадовими і службовими особами, які зазначені в статтях 1251 і 1252 Цивільного кодексу України, статті 37 і частині першій статті 40 Закону України "Про нотаріат", до створення та введення в дію програмного забезпечення Спадкового реєстру, підлягають безоплатній державній реєстрації в такому реєстрі шляхом подання зазначеними посадовими та службовими особами, установами Реєстраторові заяв про реєстрацію архівних заповітів, форми та вимоги до заповнення яких встановлює Мін`юст. Нотаріуси, які не мають власних систем доступу до Спадкового реєстру, вносять до нього відомості, зокрема про заповіти, посвідчені ними до створення та введення в дію програмного забезпечення Спадкового реєстру, шляхом подання Реєстраторові заяв про реєстрацію, у тому числі архівних заповітів.

Заповіти, посвідчені посадовими особами, що зазначені в статті 37 Закону України "Про нотаріат", та передані на зберігання до державних архівних установ, архівних відділів міських рад, підлягають безоплатній державній реєстрації в Спадковому реєстрі шляхом подання установами, відділами державному підприємству, яке належить до сфери управління Мін`юсту, або його філіям заяв про реєстрацію таких заповітів, форми та вимоги до заповнення яких встановлює Мін`юст.

Як вбачається з відповіді завідувачки Донецьким обласним державним нотаріальним архівом Руденко Н.С. від 10.04.2024р. № 169/01-12, документи Третьої донецької держконтори за 1948-2022 роки, прийняті на зберігання в Донецький обласний державний нотаріальний архів, залишилися в архівосховищах нотаріального архіву в м. Донецьку, доступ до яких відсутній.

Вказані обставини позбавляють архівну установу внести всі відомості про заповідача до Спадкового реєстру тим самим унеможливлюють належне виконання вимог Порядку №491.

Відтак, неможливість отримання копії примірника заповіту ОСОБА_3 , який був посвідчений 10.04.1975 р. Третьою донецькою ДНК та відсутність в Спадковому реєстрі повних анкетних даних заповідача, зокрема щодо дати, місця народження та її РНОКПП, створили позивачу перешкоди в оформленні спадщини на нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 листопада 2011 року "Рисовський проти України"зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"(Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Отже, за встановлених обставин, відсутність в Спадковому реєстрі всіх необхідних відомостей про заповідача, неможливість їхнього внесення та перевірки, не повинно створювати перешкоди ОСОБА_1 в реалізації її спадкових прав.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та інші).

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного цивільного права в даній ситуації цілком є ефективним та таким, що не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтвоаними та доведеними, а тому за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька на спірну квартиру.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 15, 16, 316, 328, 392, 1216-1218, 1222, 1223, 1265, 1268, 1270, 1296, 1297 ЦК України, п. 1-5, 8, 12-13 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого поставою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 року № 491, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст.. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 16 грудня 2024 року

Суддя: Третьякова І. В.