Справа № 950/3001/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2024 року м.Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В.

за участю секретаря - Гладкової С.В., представника заявниці - Васильця С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_2 , в інтересах якої діє - адвокат Василець Сергій Олексійович, заінтересовані особи: Лебединська міська рада Сумської області, Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, ОСОБА_3 , Міністерство оборони України про встановлення юридичного факту постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та встановлення юридичного факту перебування на утриманні,

В С Т А Н О В И В:

Представник заявниці звернувся до суду з вказаною заявою просить суд встановити юридичний факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 23 березня 2012р. і до моменту смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_3 в квартирі за номером АДРЕСА_1 . Також встановити юридичний факт перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на утриманні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В судовому засіданні представник заявниці ствердив вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Пояснив, що заявниця та ОСОБА_4 , були подружжям, однак в 2012 році шлюб між ними був розірваний. Проте, фактичні шлюбні відносини між ними не були припинені, вони примирилися і продовжили спільне проживання в належній їм на праві власності квартирі за номером АДРЕСА_1 , хоча в подальшому шлюб вони вже не укладали. Слід зазначити, що протягом останніх років життя ОСОБА_4 , заявниця не мала місця роботи і єдиним джерелом її доходу була допомога по безробіттю, яка виплачувалася їй періодично у мінімальному розмірі, або ж працювала на підприємствах з виплатою їй заробітної плати у мінімальному розмірі. Джерелом коштів, за які заявниця разом проживали з чоловіком ОСОБА_4 була його заробітна плата, розмір якої в декілька разів перевищував розмір доходу заявниці.

Представник Лебединської міської ради Сумської області в судове засідання не з`явився, надав заяу про розгляд справи у його відсутності. Зазначив, що Лебединська міська рада не запречує проти встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 23.03.2012 р. і до моменту смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_4 в квартирі АДРЕСА_1 . Враховуючи пояснення заінтересованої особи - ОСОБА_3 та у разі підтвердження свідками обставини, що ОСОБА_2 перебувала на утриманні ОСОБА_4 , Лебединська міська рада не заперечужєє проти встановлення зазначеного факту.

Представник заінтересованої особи Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області в судове засідання не з`явився, про час дату та місце розгляду справи був повідомлений.

Представник заінтересованої особи Міністерство оборони України в судове засідання не з`явився, надав пояснення в якому зазначає, що у вказаній справі виник спір про право, зокрема з органом, який призначає пенсію та з органом який призначає та виплачує відповідну допомогу, що виключає можливість розгляду поданої заяви в порядку окремого провадження, тому просить відмовити у задовоенні заяви ОСОБА_2 та провести розгляд справи у його відсутності.

Заінтересована особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала заяву в якій просить провести розгляд справи у її відсутності, не заперечує проти задоволення вимог ОСОБА_2 .

В судовому засіданні встановлені факти та відповідні їм правовідносини:

20 вересня 1997р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 від 18 листопада 2011р., виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лебединського районного управління юстиції у Сумській області, актовий запис №7 (а.с. 8). Прізвище дружини після реєстраці шлюбу - « ОСОБА_6 ».

22 серпня 2006 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , на підставі Договору, посвідченого приватним нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Сумської області Фурдиловим Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3625 (а.с. 9), була придбана квартира за номером АДРЕСА_1 . За погодженням, договір купівлі квартири було оформлено на ОСОБА_4 .

Право власності на дану квартиру було зареєстровано в установленому порядку КП «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради», що підтверджується витягом №11837864 від 14 вересня 2006р. (а.с. 10).

З 28 серпня 2006р. і до цього часу ОСОБА_5 зареєстрована та проживає у вищевказаній квартирі, що підтверджується відміткою у виданому на її ім`я паспорті громадянина України серія НОМЕР_3 , виданому Лебединським МС УДМС України в Сумській області 09 лютого 2016р. (а.с. 6).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був розірваний на підставі заочного рішення Лебединського районного суду Сумської області від 07 лютого 2012р. по справі №2-73/12 (набрало законної сили 23 березня 2012р.) (а.с. 11).

У зв`язку зі збройною агресією російської федерації ОСОБА_4 був призваний на військову службу по мобілізації.

09 червня 2023р. ОСОБА_2 було повідомлено ІНФОРМАЦІЯ_5 про те, що її чоловік ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , гранатометник механізованого відділення ІНФОРМАЦІЯ_8 військової частини НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 загинув біля населеного пункту Бахмут Донецької області, що стверджено копією Сповіщення сім`ї №41/2023 від 09 червня 2023р. вих.№2/2665 (а.с. 12).

22 червня 2023р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було видане свідоцтво про смерть серія НОМЕР_5 ОСОБА_4 (а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла належна йому на праві власності частина квартири за номером АДРЕСА_1 .

Згідно ст.1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

В той же час приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області Фурдиловим Ю.В. було роз`яснено заявниці в усній формі, що він не зможе видати Заявниці свідоцтво про право на спадщину, як спадкоємцю четвертої черги спадкування за законом на майно після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки шлюб між ними був розірваний у 2012р. і на момент смерті місцем його реєстрації була квартира за номером АДРЕСА_2 . Разом з ним у квартирі за номером АДРЕСА_2 була зареєстрована і його мати - ОСОБА_3 .

Після смерті чоловіка, заявниця звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Сумській області для отримання права на виплати по втраті годувальника, оскільки вони проживали за рахунок доходу ОСОБА_4 . Але їй повідомили, що для призначення виплат по втраті годувальника необхідна або довідку від міської ради про перебування на утриманні чоловіка та довідку про їхнє спільне проживання з ним до моменту його смерті, які міська рада заявниці не видала, або ж рішення суду. А тому іншим шляхом ніж через установлення таких фактів судом не має можливості підтвердити ці обставини для призначення виплат по втраті годувальника.

За приписами ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Відповідно до ст.8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України).

Згідно ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям; що якщо заявники прожили спільно близько 15 років, вони складають сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Крім цього, п.6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999р. №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Ст.1216 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкуванням є перехід прав

та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 Цивільного кодексу

України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 Цивільного кодексу України).

Ст.1220 Цивільного кодексу України встановлено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Ст.1221 Цивільного кодексу України встановлено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно ст.1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Ч.3. ст.1268 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Ч.2 ст.293 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи в порядку окремого провадження зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

П.5 ч.1 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Ч.2 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Ч.1 ст.316 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008р., якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.

Так, факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 23 березня 2012р. і до моменту смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_3 в квартирі за номером АДРЕСА_1 , ведення ними спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, пов`язаність спільним побутом, наявність спільних прав та обов`язків і т.п. підтверджується наступним:

у період з 20 вересня 1997р. і до 22 березня 2012р. ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі;

у квартирі за номером АДРЕСА_1 ОСОБА_2 почала проживати разом з ОСОБА_4 з 22 серпня 2006р. і до часу його смерті (до 08 червня 2023р.), тобто більше 15 років;

ОСОБА_4 у своїх особистих даних при заповненні документів у зв`язку з його призовом на військову службу по мобілізації вказав ОСОБА_2 як його дружину у зв`язку з чим ІНФОРМАЦІЯ_5 її, як дружину ОСОБА_4 було повідомлено про його загибель;

довідкою виконкому Низівської селищної ради Сумського району Сумської області від 02 листопада 2015р. вих.№1919/02-27 (а.с. 14) в якій зазначено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно був зареєстрований в АДРЕСА_3 , але фактично не проживає;

довідкою виконкому Садівської сільської ради Сумського району Сумської області від 07 вересня 2023р. вих.№176-14-24 (а.с. 15) в якій зазначено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно був зареєстрований в АДРЕСА_3 , але фактично не проживав;

трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 21 листопада 2013р., укладеним між ФОП ОСОБА_7 , як роботодавцем та ОСОБА_4 , як працівником (чоловік працював водієм), у якому вказано, що місцем проживання мого чоловіка є адреса: АДРЕСА_4 (а.с. 16);

трудовим договором №12 від 27 червня 2017р., укладеним між UAB «AUTODAMAS» (Литовська Республіка») та як роботодавцем та ОСОБА_4 , як працівником, працював водієм-експедитором, у якому вказано, що місцем проживання мого чоловіка є адреса: АДРЕСА_4 (17-19);

довідкою депутата Лебединської міської ради Сумської області Будника І.М. (а.с. 20) в якій зазначено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у період з 22 серпня 2006р. і до моменту його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) постійного проживав з ОСОБА_2 у квартирі за АДРЕСА_1 однією сім`єю (в т.ч. з 07 лютого 2012р. без реєстрації їх шлюбу).

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_8 пояснила, що вона сусідка заявниці та її покійного чоловіка - ОСОБА_9 . Знає їх тривалий час, з того моменту як вони купили квартиру в будинку АДРЕСА_5 . Вона до цьго часу навіть не знала що вони розлучилися. Вони завжди проживали разом, як сім`я, мали спільний бюджет. Ходили разом в гості. ОСОБА_10 вдома був господарем. В сім`ї він заробляв, працював на маршрутці, яка часта ночувала у них в дворі. Також їздив на заробітки за кордон. ОСОБА_11 майже не працювала, а якщо і працювала то не довго і доходи її були не великі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , пояснила, що знаю заявницю - ОСОБА_13 з дитинства, вона родом з с. Бішкінь. Ствердила, що заявниця та ОСОБА_4 були сім`єю, вона не знала, що вони розлучилися. Вони жили в квартирі в АДРЕСА_6 постійно приїздили на дачу, вони та їх син. Садили там город. Все робили разом, приїздили разом, працювали по господарству, відносини між ними були доброзичливі. Вона декілька разів була в них в квартирі в м. Лебедині. Також свідок зазначила, що сім`ю фінансово забезпечував ОСОБА_10 , він постійно працював, заробляв гроші, він переживав за дружину. Меланія майже не працювала.

Статтею 90 ЦПК України передбачено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Досліджуючи отримані свідчення свідків за наслідком їх допиту, суд вважає відсутніми підстави для ставлення їх під сумнів, а також відсутність сумнівів у їх достовірності, правдивості фактів повідомлених свідками, приймаючи, що дані свідчення узгоджуються між собою та об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Факт перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на утриманні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 стверджується нступними доказами:

з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору розмір доходу Позивача після утримання належних сум податків та зборів склав:за 2022р. - 18 777,15 грн., або 1564,76грн./міс.; за 2023р. - 2 080,65 грн., або 346,78грн./міс. (а.с. 22).

При цьому ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» розмір прожиткового мінімуму на одну прецездатну особу встановлений на рівні 2102грн./міс., а ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» розмір прожиткового мінімуму на одну прецездатну особу встановлений на рівні 2684грн./міс. Тобто дохід заявниці був значно менший законодавчо встановленого розміру прожиткового мінімума.

З виписки за договором № б/н за період 01.01.2021 -31.12.2023 по відкритому валютному рахунку ОСОБА_4 (а.с. 103) встановлено, що 16.08.2021 року ОСОБА_4 у Лебединському відділенні Сумської філії ПАТ КБ ПриватБанк видано готівку у розмірі 4500 доларів США, тобто підтверджується факт того, що ОСОБА_4 працював за кордоном і кошти отримував не у національній валюті.

З виписки по договору № б/н за період 01.01.2021-31.12.2023, що відкритий в національній валюті на ім`я ОСОБА_4 встановлено, що він отримував заробітну плату, що перераховувала військова частина, яка становила в різні періоди від 10000 грн. до 100000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст. 315 ЦПК України).

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до положень Сімейного Кодексу України, встановлено що сім`ю складають особи які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено що членами сім`ї померлого вважаються такими що перебували на його утриманні якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Згідно роз`яснень, які містяться у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів для існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Згідно ст.31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», члени сім`ї, які вважаються утриманцями це члени сім`ї померлого, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, під членом сім`ї військовослужбовця треба розуміти особу, пов`язану кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні.

Членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця (пункт 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"), є та з визначених у пункті 1 цього Рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму). До них належать, зокрема непрацездатні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18, від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи вищевикладене в цілому, надаючи оцінку показанням свідків у поєднанні з письмовими доказами наявними в матеріалах справи, позицію заінтересованої особи ОСОБА_3 , та Лебединської міської ради, що не заперечили проти заявлених вимог, суд вважає, що факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 23 березня 2012 року і до моменту смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_6 в квартирі за номером АДРЕСА_1 та факт перебування ОСОБА_2 на утриманні ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 підтверджується належними доказами та є встановленим.

У зв`язку з чим, викладені заявником в обґрунтування своїх вимог доводи є достовірними, підтверджені письмовими доказами та показаннями свідків, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, за наслідком чого заява підлягає задоволенню.

Одночасно суд зазначає, що в рамках розгляду даної справи, судом не встановлено наявність спору про право і як наслідок відсутності підстав для розгляду справи в порядку позовного провадження.

Верховний Суд у викладеній сталій практиці зазначає, що процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість (див. постанову Верховного Суду від 23 вересня 2020 року по справі № 758/7094/19 (провадження № 61-21398св19).

У постанові від 21 лютого 2024 року по справі № 369/8687/22 (провадження № 61-9805св23) Верховний Суд підкреслив, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Верховним Судом було наголошено на тому, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: визнання її членом сім`ї загиблого військовослужбовця не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, для даних правовідносин характерна відсутність спору про право, що прослідковується із позиції заінтересованих осіб, однією із яких було наголошено лише на недоведеності відповідного факту, що може бути вирішено під час судового розгляду в порядку окремого провадження.

Саме право заявниці на отримання допомоги в даному випадку не оспорювалось та не було предметом розгляду даної справи.

Отже, заявниця не має іншої можливості документально підтвердити заявлені факти, але їх встановлення породжує юридичні наслідки, спір про право відсутній).

Ухвалюючи рішення суду за наслідком розгляду даної заяви, судом враховується, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 293, 294, 315, 319, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Заявлені вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Встановити юридичний факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 23 березня 2012 року і до моменту смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_6 в квартирі за номером АДРЕСА_1 .

Встановити юридичний факт перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 РНОКПП НОМЕР_1 на утриманні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Роман БАКЛАНОВ