ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1926/24 Номер провадження 22-ц/821/1927/24 Справа № 705/5195/13-ц
УХВАЛА

про закриття апеляційного провадження

17 грудня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіСіренко Ю.В., Гончар Н.І.
секретар Івануса А.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу керівника Уманської окружної прокуратури на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.12.2013 (повний текст складено 17.12.2013, суддя в суді першої інстанції Іванов А.А.) про визнання мирової угоди та закриття провадження та ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31.03.2014 (повний текст складено 31.03.2014, суддя в суді першої інстанції Іванов А.А.) про внесення доповнень до вказаної ухвали від 17.12.2013 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку у майні,

в с т а н о в и в :

у вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у цій справі з вимогами про:

- встановлення факту проживання сторін у справі, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з 2000 по 2007 рік;

- поділити спільне майно подружжя та визнати за позивачем та відповідачем за кожним окремо право власності на:

1 / 2 частину земельної ділянки, площею 0,10 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , призначена для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № :02:006:0429;

1 / 2 частину паркану з білої силікатної цегли довжиною 117 метрів та висотою 2,5 метри, який розташований на вказаній земельній ділянці.

У послідуючому до суду надійшла заява про визнання мирової угоди та закриття у зв`язку з цим провадження у справі з текстом мирової угоди від 17.12.2013, підписаним сторонами, за якою:

відповідач ОСОБА_2 відмовляється від своїх прав власності на спільне майно подружжя, а саме:

- на земельну ділянку, площею 0,10 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , призначена для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № :02:006:0429;

- на паркан з білої силікатної цегли, довжиною 117 метрів та висотою 2,5 метри, який розташований на земельній ділянці за вказаною адресою.

Позивач ОСОБА_1 сплачує відповідачу ОСОБА_2 компенсацію вартості його частки у спільному майні подружжя в розмірі 120 000 грн., що еквівалентно 15000 доларів США, протягом трьох днів з моменту затвердження судом умов даної мирової угоди, що буде підтверджено розпискою відповідача про отримання коштів.

З моменту визнання судом даної мирової угоди сторони по справі відмовляються від будь-яких взаємних майнових чи немайнових претензій, що витікають з даного цивільного спору про поділ майна подружжя.

За домовленістю сторін та відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України судові витрати по даній справі покладаються на позивача ОСОБА_1 .

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.12.2013 визнано вказану мирову угоду та закрито провадження у справі.

Крім того, ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31.03.2014 постановлено доповнити ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.12.2013 вказівкою про Визнання права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,10 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № :02:006:0429 та паркан з білої силікатної цегли, довжиною 117 метрів та висотою 2,5 метри, який розташований на земельній ділянці за вказаною адресою.

Суд керувався приписами законодавства про прийняття додаткового рішення, зважаючи на те, що всі позовні вимоги у справі ухвалою від 17.12.2013 вирішено не було.

Не погоджуючись з такими ухвалами суду першої інстанції, керівник Уманської окружної прокуратури подав у листопаді 2024 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить ухвали суду скасувати та новим рішенням відмовити у задоволенні позову у справі.

В обґрунтування вказано на те, що суд у справі не врахував, що спірна земельна ділянка за приписами чинного на час її приватизації сторонами законодавства мала належати до особистої власності чоловіка чи дружини.

На майно відповідача у справі ОСОБА_2 було накладено арешт та воно підлягає конфіскації згідно вироку апеляційного суду Кіровоградської області від 19.04.2012, яким ОСОБА_2 засуджено за ч.3 ст.368 КК України з урахуванням змін згідно ухвали ВССУ від 15.11.2012 до покарання у вигляді позбавлення волі строком 2 роки 6 місяців з позбавленням права обіймати посади наділені владними повноваженнями в органах виконавчої влади строком на 3 роки та конфіскації всього майна, що належить йому на праві приватної власності. При цьому спершу покарання у виді конфіскації майна було застосовано до ОСОБА_2 згідно вироку Новоархангельского районного суду Кіровоградської області від 08.06.2011.

У затвердженій судом мировій угоді вказано, що її положення не порушують прав будь-яких інших осіб.

Проте її укладено всупереч накладеному на майно ОСОБА_2 арешту в кримінальному провадженні та судом не було залучено до участі у справі територіальний орган Державної фіскальної служби України.

Суд затвердив мирову угоду без встановлення факту спільного проживання сторін без укладення шлюбу як чоловіка та жінки однією сім`єю, як передумови для поділу спільного майна.

Так як державні органи фіскального контролю належним чином не захистили прав держави у цій справі щодо можливості виконання кримінальне покарання стосовно ОСОБА_2 у виді конфіскації всього майна, допустивши бездіяльність, тому прокурор, з метою захисту інтересів держави, самостійно звернувся із апеляційною скаргою у справі, після того, як дізнався про існування оскаржуваного судового рішення.

Вирішуючи питання про можливість розгляду по суті зазначеної апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції в цій справі, апеляційний суд враховує таке.

У статті 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина. Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постановах ВС від 01.08.2019 в справі №412/1277/2012 та від 26.02.2020 у справі №619/134/17 зроблено висновок, що у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги (постанова Верховного Суду від 11.07.2018 у справі №911/2635/17).

За обставин цієї справи прокурор вважає, що оскаржуваними ухвалами суду вирішено питання стосовно інтересів держави, так як на майно відповідача ОСОБА_2 при розгляді кримінального провадження, в якому він є засудженим до кримінального покарання у виді конфіскації всього майна, було накладено арешт, відтак визнання згідно оскаржуваних ухвал суду права власності на майно засудженого за іншою особою (позивачем ОСОБА_1 ) унеможливить виконання покарання у виді конфіскації майна.

Однак з резолютивної частини вироку Новоархангельского районного суду Кіровоградської області від 08.06.2011 вбачається, що накладений арешт, зокрема, на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 скасовується.

У цій частині вирок набрав законної сили після перегляду в апеляційному порядку 19.04.2022, яким рішення змінювалося лише відносно призначеного покарання, в решті вирок - залишено без змін.

Отже, по результатам касаційного перегляду кримінальної справи 15.11.2012 у зазначеній частині вирок Новоархангельского районного суду Кіровоградської області від 08.06.2011 стосовно ОСОБА_2 змін не зазнав.

Таким чином на час постановлення оскаржених у цій справі ухвал від 17.12.2013 та від 31.03.2014 арешт на майно відповідача ОСОБА_2 у кримінальному провадженні стосовно нього за обвинуваченням за ч.3 ст.368 КК України накладений не був.

Відповідно зазначена особа мала можливість на власний розсуд розпоряджатися своїм майном під час затвердження судом у цій справі мирової угоди, жодних підтверджених належним чином заборон відносно такого розпорядження на той момент не існувало.

Натомість лише згідно постанови старшого державного виконавця ВДВС у м. Умань Черкаської обл. Сидоренко Л.О. від 06.08.2024 було відкрито виконавче провадження на виконання вироку Новоархангельского районного суду Кіровоградської області від 08.06.2011 стосовно ОСОБА_2 .

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказів стосовно неможливості своєчасного вжиття заходів із забезпечся виконання зазначеного вироку, починаючи з часу набрання ним законної сили 19.04.2022 та по серпень 2024 року, прокурор не надав.

При цьому, своєчасно та без невиправданої затримки пред`явивши вирок до виконання, сторона обвинувачення мала всі можливості для накладення у виконавчому провадженні арешту на майно боржника (засудженого).

Апеляційний суд враховує, що законодавством України не передбачено неможливості власником розпоряджатися своїм майном на власний розсуд лише з тієї підстави, що до такої особи застосовано кримінальне покарання у вигляді конфіскації майна, за відсутності впровадження відповідних обмежень у праві розпорядження майном.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З таких міркувань апеляційний суд вважає, що в оскаржуваних ухвалах від 17.12.2013 та від 31.03.2014 ні в мотивувальній частині, ні в резолютивній не вирішувалися питання про інтереси держави, про що помилково зазначає прокурор в поданій апеляційній скарзі, адже сторони справи не мали обмежень у вирішенні питань щодо поділу спільного майна у вигляді накладеного на таке майно арешту.

З урахуванням вищевикладеного правового регулювання та встановлених фактичних обставин справи, апеляційний суд констатує, що скаржник не довів вирішення оскаржуваними ухвалами суду питань про права тих чи інших державних органів чи інтереси держави.

Згідно п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд констатує, що питання про права, свободи, інтереси та обов`язки скаржника судом першої інстанції у цій справі не розглядалося та не вирішувалось, що є підставою для закриття апеляційного провадження. Таким чином право на апеляційне оскарження ухвал суду першої інстанції в цій справі у прокурора відсутнє.

Інші апеляційні доводи скаржника правильності таких висновків апеляційного суду не спростовують, адже не підтверджують вирішення судом в оскаржуваному рішенні питання про свободи, інтереси та (або) обов`язки держави чи державних органів.

Апеляційний суд враховує, що ЄСПЛ виходить із поваги до правила res judicata як принципу остаточності судових рішень, відповідно до якого повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають використовуватися для виправлення фундаментальних судових помилок під час здійснення правосуддя, а не для нового розгляду справи. Перегляд справи не може розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох поглядів на предмет не є підставою для повторного розгляду справи (п.52 рішення від 24.07.2003 у справі «Ryabykh v. Russia»).

Керуючись п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника Уманської окружної прокуратури на ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.12.2013 про визнання мирової угоди та закриття провадження та від 31.03.2014 про внесення доповнень до вказаної ухвали від 17.12.2013 у даній цивільній справі.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з дня постановлення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Суддя-доповідач

Судді