Номер провадження 2-др/754/33/24
19 червня 2024 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:
Головуючого - судді Галась І.А.,
при секретарі - Париста А.С.
за участі: представник відповідача - ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні питання постановлення додаткового рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,
ОСОБА_2 в особі представника адвоката - Карапетяна Акопа Рубеновича звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з заявою про постановлення додаткового рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.
Вимоги заяви обґрунтовані наступним.
Позивач вважає за необхідне звернутись до суду з Клопотанням про ухвалення судом додаткового рішення. За подання позовної заяви до суду Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2888,36грн.
Згідно з п.1.2 Додаткової угоди №1 від 21.08.2023р. до Договору - витрати Позивача на професійну правничу допомогу АБ А. Карапетяна (вартість послуг) встановлені в фіксованому розмірі та дорівнюють гривневий еквівалент 900,00 доларів США, які Позивач зобов`язаний сплатити АБ А. Карапетяна в наступному порядку:
- гривневий еквівалент 500,00дол.США в день підписання Додаткової угоди №1 від 21.08.2023р. до Договору;
- гривневий еквівалент 400,00дол.США на протязі 3х календарний днів з дня ухвалення судом першої інстанції рішення по справі (незалежно від змісту такого
рішення).

Таким чином, в день підписання Додаткової угоди Позивач сплатила гривневий

еквівалент 500,00дол.США що складає за офіційним курсом НБУ станом на 21.08.2023 року - 18 280,00грн. (36,56*500).

23.02.2024 року Позивачем сплачено гривневий еквівалент 400,00дол.США що складає за офіційним курсом НБУ станом на 23.02.2024р. - 15 392,00 (38,48*400).

23.02.2024р. між АБ А.Карапетяна, в особі адвоката Карапетяна А.Р. та Позивачем було укладено Акт приймання/передачі наданих послуг за Додатковою угодою №1 від 21.08.2023р. до Договору, що підтверджує факт надання професійної правничої допомоги Позивачу.

Позивачем було повністю сплачено кошти, зазначені в п.1.2. Додаткової угоди №1 від 21.08.2023р. до Договору.

Отже, судові витрати Позивача по справі №754/11787/23 становлять 36 560,36грн., які складаються з:

- судового збору у розмірі 2888,36грн;

- послуг професійної правничої допомоги АБ А. Карапетяна у розмірі 33 672,00 грн.

Вартість послуг визначена в Додатковій угоді №1 від 25.04.2023р. до Договору в фіксованому розмірі, тому вони не потребують надання опису переліку наданих Відповідачу послуг та детального обґрунтування їх вартості (Постанова Верховного Суду від 28.12.2020р. по справі №640/18402/19).

Обґрунтування розподілу судових витрат.

Розподіл судових витрат у разі часткового задоволення позову покладається на

обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 та п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України). Проте, згідно з ч.9 ст.141 ЦПК України суд, НЕЗАЛЕЖНО ВІД РЕЗУЛЬТАТІВ ВИРІШЕННЯ СПОРУ, може ПОВНІСТЮ покласти на сторону всі судові витрати у випадку:

- зловживання стороною чи її представником процесуальними правами АБО

- якщо спір виник ВНАСЛІДОК НЕПРАВИЛЬНИХ ДІЙ Сторони.

В їх випадку наявні обидва випадки:

- спір між Позивачем та Відповідачем виник виключно внаслідок неправильних дій Відповідача - який порушив укладений між Сторонами Договір позики б/н, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. та зареєстрований в реєстрі за №1021. Позивач неодноразово намагалась повернути свої кошти, позичені Відповідачу, у досудовому порядку, проте безрезультатно. Внаслідок чого єдиним способом захисту порушених прав Позивача стало звернення до суду з позовом.

- під час розгляду справи №754/11787/23 Відповідач та його представник здійснювали дії, направлені на ЗАТЯГУВАННЯ судового розгляду справи, шляхом подання заяви про зупинення провадження та створення додаткового «штучного» судового спору (справа №645/5580/23), щодо оскарження чинності Договору позики. Вважаємо, що такі дії мають ознаки що має ознаки ЗЛОВЖИВАННЯ Відповідачем та його представником процесуальними правами.

На підставі цього, згідно з ч.9 ст.141 ЦПК України вважаємо за потрібне просити суд покласти на Відповідача ПОВНІСТЮ ВСІ судові витрати пов`язані з розглядом Деснянським районним судом м. Києва справи №754/11787/23, зокрема стягнути з Відповідача судові витрати Позивача у розмірі 36 560,36грн.

Щодо строку надання доказів судових витрат На 8-9 сторінках Позовної заяви Позивача зазначено: «Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Посилання в цьому позові щодо цього права сторони згідно ЦПК України і є такою заявою».

Деснянський районний суд м. Києва прийняв рішення по суті справи 22.02.2024р.

Отже, п`ятиденний строк починає спливати з наступного дня (23.02.2024р.) та має закінчитись 27.02.2024р. (включено).

Докази розміру судових витрат Позивача надаються разом з цим Клопотанням в строк передбачений ч.8 ст.141 ЦПК України, який НЕ ПРОПУЩЕНО.

Згідно п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК Україниу разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Позивач, представник позивача - суду не з`явилися, повідомлялися належним чином.

Представник Відповідача - Трунов Ю.А. заперечувала проти задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки сума витрат на правову допомогу заявлена позивачем є значно завищеною.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість частково задоволення заяви та постановлення додаткового рішення у справі з таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 15.06.2022 року в розмірі 5000 доларів США.

В задоволенні інших вимог відмовити.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 №13-рп/2000 та від 30.09.2009 №23-рп/2009.

Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, у відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п. п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем долучено: копія Додаткової угоди №1 від 21.08.2023р. до Договору про надання правової допомоги №96/23 від 21.08.2023р; - копія Акту приймання/передачі наданих послуг за Додатковою угодою №1 від 21.08.2023р. до Договору про надання правової допомоги №96/23 від 21.08.2023р; - роздруківки з веб - порталу НБУ щодо курсу гривні щодо іноземних валют за 21.08.2023р. та 23.02.2024р.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З урахуванням критеріїв співмірності складності справи і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає що зазначені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 33 672 гривні є завищеною та не є належним чином обґрунтованою, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одним із основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги витрат на правничу допомогу є завищеними та не є належним чином обґрунтовані, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 18, 203 ЦК України, Законом України "Про нотаріат", Законом України "Про виконавче провадження", суд -

У Х В А Л И В:

Постановити додаткове рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень та судовий збір в розмірі 808 гривень 74 копійки.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: