КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7415/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2024 року місто Київ

справа №752/25354/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Хоменко В.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 грудня 2011 року під реєстраційним номером 35419134.

В обґрунтування вимог посилався на те, що він з 03 вересня 2005 року по 29 травня 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

В період зареєстрованого шлюбу, сторонами у спільну сумісну власність набуто квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80,90 кв.м, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. 15 грудня 2011 року за реєстровим №3107.

Вказував, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №260963943 від 10 червня 2021 року вказана квартира 22 грудня 2011 року зареєстрована в Реєстрі прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером майна 35419134 за відповідачем ОСОБА_3 .

Зазначав, що фактом підтвердження того, що квартиру придбано ними за кошти, що є спільною власністю подружжя, свідчить письмова заява-згода, підписана ним 15 грудня 2011 року в присутності нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шандиби Л.І., згідно якої він надав згоду на придбання його дружиною ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 .

Посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 не заперечувала факт придбання ними квартири за спільні кошти і що вказана квартира є їх спільною сумісною власністю.

Вказував, що на початку лютого 2020 року відповідач передала через свою матір - ОСОБА_4 проект договору про поділ майна та врегулювання правового режиму майна подружжя, підготовленого приватним нотаріусом Шандибою Л.І. Змістом абзацу 2 частини 3 вказаного договору передбачалось, що він підтверджує, що формально квартира набувалась у спільну сумісну власність, але визнає той факт, що квартира набувалась за особисті кошти колишньої дружини, у зв'язку з чим сума у розмірі 349102 грн., сплачена йому ОСОБА_3 є справедливою і повністю його влаштовує.

Зазначав, що з такими формулюваннями він погодитися не міг, так як вказані обставини не відповідають дійсності. Відтак вважає, що саме, починаючи з лютого 2020 року (після ознайомлення з проектом договору), його право на отримання 1/2 частини спільно придбаного в шлюбі майна (або компенсації вартості частки в справедливому розмірі) порушується відповідачем.

Посилався на те, що придбавши вказану квартиру під час перебування у шлюбі, він та його дружина - відповідач, набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та його право на рівну частку в майні презюмується.

В лютому 2023 року, відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила:

визнати її особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог посилалася на те, що 17 липня 1997 року її бабуся ОСОБА_5 подарувала їй квартиру АДРЕСА_2 .

Вказувала, що 03 вересня 2005 року вона взяла шлюб з ОСОБА_1 , взявши прізвище ОСОБА_6 .

Зазначала, що перебуваючи у шлюбі, вона відчужила належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2 за 50000 грн., передавши кошти своїй матері - ОСОБА_4 . Угода з відчуження квартири мала місце 05 березня 2007 року.

Посилалась на те, що цього ж дня, 05 березня 2007 року ОСОБА_4 за особисті кошти (включаючи 50000,00 грн. від продажу її квартири) було придбано квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 70,30 кв.м, житловою - 41,20 кв.м, за 1010000 грн. Вказана квартира була зареєстрована на ім'я ОСОБА_7 в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 13 березня 2007 року.

Вказувала, що вказана квартира була придбана для облаштування її побуту, оскільки її чоловік - ОСОБА_1 в Києві свого житла не мав.

Зазначала, що необхідність бути ближче до матері, зумовила пошук іншої квартири, варіант було знайдено восени 2011 року.

Посилалась на те, що 04 листопада 2011 року ОСОБА_7 було підписано попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 з громадянкою РФ ОСОБА_8 , від імені якої попередній договір підписав її реєлтор ОСОБА_9 .

Вказувала, що одночасно, 05 листопада 2011 року між ОСОБА_4 , з одного боку, та ОСОБА_10 , з іншого, було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Зазначала, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір безвідплатної передачі коштів, із визначенням суб'єкта-набувача - особисто ОСОБА_3 , а не подружжя ОСОБА_6 . Зазначений договір знаходився поза рамками регулювання актів цивільного законодавства, але не суперечив його засадам. Через це форма його укладення (усна) не стала перешкодою як для його укладення, так його виконання і не оспорення у майбутньому.

Посилалась на те, що після укладення такої угоди ОСОБА_7 було здійснено розрахунок з ОСОБА_10 за таким алгоритмом: вона особисто внесла кошти в касу в якості сплати по його кредиту, ОСОБА_10 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за яким вона набула квартиру у спільну сумісну власність за згодою свого чоловіка ОСОБА_1 .

Вказувала, що 29 травня 2015 року вона розлучилась із ОСОБА_1 .

Зазначала, що ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 не був зареєстрованим, але проживав, сплачуючи за комірне. Після розлучення питання про поділ квартири не піднімав й до суду з цього приводу не звертався - до кінця 2021 року. Увесь цей час питання намагались вирішити миром, проте, ОСОБА_1 нічого не хотів чути, стверджуючи, що спірна квартира купувалась на його кошти, що не відповідає дійсності.

Посилалась на те, що спір про дійсність правочину (укладення договору безвідплатної передачі коштів) відсутній, сторони його визнають, оскільки він був виконаний.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 13420 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити первісний позов та у задоволенні зустрічного позову відмовити. На обґрунтування вимог посилалася на те, що позивач не погоджувався з тими доводами зустрічної позовної заяви, що кошти на придбання квартири надавала теща.

Вказувала, що в контексті оскаржуваного рішення саме відповідач та позивач за зустрічним позовом повинна була б довести існування даного правочину, з огляду на що, суд неправомірно вважав доведеними факт існування усного договору дарування коштів.

Зазначала, що зазначений правочин дарування коштів на суму 145000 доларів США, мав би укладатись в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, адже сума коштів, які подаровано перевищує 850 грн.

Посилалась на те, що судом першої інстанції взято за основу правомірності набуття спірної квартири в особисту власність відповідача ОСОБА_3 положення нікчемного правочину, що не базується на дотриманні норм матеріального права.

Вказувала, що стороною позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 доведено лише факт набуття її матір'ю грошових коштів, проте не доведено перехід цих коштів у її особисту власність, відтак спростовуються доводи суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 спростувала презумпцію спільності майна.

Зазначала, що будь-яких правочинів, що могли б свідчити, що ці кошти є особистим майном ОСОБА_3 , укладено не було, отже презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована, оскільки у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання нерухомого майна за особисті кошти останньої.

Посилалась на те, що судом першої інстанції не надано оцінки фактам, обставинам та волевиявленню сторін по справі, які існували між ними в момент укладення договору, тобто до подачі позову до суду, оскільки в ході розгляду справи, відповідач фактично заперечила свою попередню поведінку.

Вказувала, що договір купівлі-продажу від 15 грудня 2011 року не містить застереження щодо джерела коштів, за рахунок яких оплачена спірна квартира, відповідач ОСОБА_3 не надала належних та допустимих доказів, з яких би вбачалось, що спірна квартира придбана за рахунок її особистих коштів чи за кошти матері.

Зазначала, що волевиявлення сторін по справі на момент укладення договору купівлі-продажу свідчило про факт достеменної обізнаності про реальне придбання спірної квартири у спільну сумісну власність подружжя, а не особисту власність відповідача ОСОБА_3 .

Посилалась на те, що в діях відповідача ОСОБА_3 вбачається принцип суперечливої поведінки.

Вказувала, що доказом того, що сторони придбали квартиру у спільну сумісну власність подружжя, є не тільки їх особисте волевиявлення, а також докази того, що позивач своєю працею стабільно отримував заробітну плату, розмір якої був вищий за середній рівень заробітку по місту Києву, який на той час був. Позивач ОСОБА_1 мав стабільний високий дохід, який фактично дозволяв утримувати родину та здійснювати заощадження коштів на придбання квартири.

Зазначала, що доводи сторони відповідача про те, що сторони мали витрати на сім'ю є слушними, проте стороною відповідача не надано доказів того, що витрати родини дорівнювали заробленим коштам, тому ці доводи не заслуговують на увагу.

21 березня 2024 року представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_11 на адресу Київського апеляційного суду було направлено відзив на апеляційну скаргу, в якій останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишено без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 03 вересня 2005 року по 29 травня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу.

15 грудня 2011 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мироник О.В. за реєстровим №3107.

Відповідно до п.1 вказаного договору продавець ОСОБА_10 продав, а покупець ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 за ціною 1 181 040,00 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 145 000,00 доларів США.

Згідно з п.7 договору, покупець ствердила, що набуває квартиру в спільну сумісну власність подружжя і чоловік покупець - ОСОБА_1 надав належним чином оформлену згоду на придбання зазначеної в договорі квартири, викладену у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Шандибою Л.І., приватним нотаріусом КМНО 15 грудня 2011 року №3878, яка зберігається у справах приватного нотаріуса КМНО Мироник О.В.

Як вбачається з заяви-згоди наданої ОСОБА_1 , яка засвідчена Шандибою Л.І., приватним нотаріусом КМНО 15 грудня 2011 року №3878, останній надав згоду на придбання його дружиною ОСОБА_3 за ціну та на умовах на її розсуд квартири АДРЕСА_1 на кошти, які є спільною власністю подружжя.

Згідно із копією витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна №32633384 від 22 грудня 2011 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 є ОСОБА_3 , номер запису: 4731 в книзі: д. 361-194.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю, в якій посилалась на те, що спірна квартира придбана за її особисті кошти.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору від 17 липня 1997 року ОСОБА_5 (бабуся відповідача) подарувала ОСОБА_12 квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .

03 вересня 2005 року ОСОБА_12 уклала шлюб з ОСОБА_1 на змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

У зустрічному позові ОСОБА_3 вказувала на те, що перебуваючи у шлюбі, вона відчужила належну їй на праві особистої приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_5 за 50000 грн., передавши кошти своїй матері - ОСОБА_4 . Угода з відчуження квартири мала місце 05 березня 2007 року. Цього ж дня, 05 березня 2007 року ОСОБА_4 за особисті кошти (включаючи 50000 грн. від продажу її квартири) було придбано квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 70,30 кв.м, житловою - 41,20 кв.м за 1010000 грн. Дана квартира була зареєстрована на ім`я ОСОБА_4 в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 13 березня 2007 року, реєстраційне посвідчення №025132. Зазначала, що квартира купувалась з метою облаштування її побуту, як доньки ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 уродженець м. Рахів, Закарпатської області в місті Києві свого житла не мав. Посилалася на те, що необхідність бути ближче до матері зумовила пошук іншої квартири, варіант було знайдено восени 2011 року.

01 листопада 2011 року між ТОВ «Благовест-Брокеридж» та ОСОБА_4 укладено договір про надання послуг №8000150, за умовами якого замовник виявив бажання придбати нерухомість та підписати відповідний договір купівлі-продажу, а виконавець зобов`язується надати комплекс послуг, пов`язаних з купівлею об`єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_1 .

Згідно акту прийому-передачі наданих послуг від 15 грудня 2011 року, підписаного ТОВ «Благовест-Брокеридж» та ОСОБА_4 , виконавцем надані замовнику консультативні та юридичні послуги з покупки об`єкта нерухомості: квартири АДРЕСА_1 . Послуги надані в повному обсязі, виконані належним чином та в установлені строки. Вартість послуг склала 3 480,00 грн.

Згідно акту прийому-передачі наданих послуг від 15 грудня 2011 року, підписаного ТОВ «Благовест-Брокеридж» та ОСОБА_4 , виконавцем надані замовнику посередницькі послуги по покупці об`єкта нерухомості: квартири АДРЕСА_1 . Послуги надані в повному обсязі, виконані належним чином та в установлені строки. Вартість послуг склала 31 320,00 грн. без ПДВ.

04 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 70,30 кв.м, житловою площею 41,20 кв.м, яка належить продавцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05 березня 2007 року ПН КМНО Глушко Л.В. за реєстровим №300 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 13 березня 2007 року в реєстрову книгу д.8510-9 за реєстровим номером 3513.

Згідно п.2 вказаного договору продаж квартири буде вчинено за суму, яка буде сплачена в гривнях та становитиме еквівалент 165000,00 доларів США.

15 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та громадянкою РФ ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 за ціною договору: 1322475,00 грн., що на день підписання договору є еквівалентом суми 165000,00 доларів США.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 2011 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26 грудня 2003 року ПН КМНО Щелковим Д.М. за реєстровим №3922 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 08 січня 2004 року в реєстрову книгу д.8510-9 за реєстровим номером 4731.

Згідно з п.2.3. вказаного договору ціна визначається сторонами у сумі 1181040,00 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 145000,00 доларів США.

ОСОБА_3 посилалася на те, що з наданих нею доказів прослідковується факт існування усних договорів між нею та її матір`ю ОСОБА_7 щодо ланцюгу перепродажу отриманої нею за договором дарування від 17 липня 1997 року квартири за адресою: АДРЕСА_5 . Вказувала, що 15 грудня 2011 року між нею та її матір`ю ОСОБА_7 було укладено усний договір безвідплатної передачі коштів, згідно умов якого єдиним набувачем коштів виступала саме вона, до якої і перейшло право власності на грошові кошти, за які вона купила спірну квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи достовірно не встановлено, що спірна квартира була придбана за кошти ОСОБА_1 , які були ним накопичені в період перебування в шлюбі з ОСОБА_3 й були їх спільними коштами. При цьому, ОСОБА_3 спростувала презумпцію спільності майна подружжя та не поширення режиму спільного майна подружжя на спірну нерухомість.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Тобто, у випадку набуття одним із подружжя коштів на підставі договору дарування, такі кошти є його особистою приватною власністю.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №203/284/17 вказано, що статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №553/2152/19 зазначено, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судудійшов висновку про те, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Судом першої інстанції було встановлено, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відчужила належну їй на праві особистої приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_5 за 50000 грн., передавши кошти своїй матері - ОСОБА_4 , яка 05 березня 2007 року за особисті кошти (включаючи 50000 грн. від продажу квартири відповідача) придбала квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 70,30 кв.м, житловою - 41,20 кв.м за 1010000 грн. 15 грудня 2011 року ОСОБА_4 продала квартиру АДРЕСА_3 за ціною договору: 1 322 475,00 грн., що на день підписання договору є еквівалентом суми 165 000,00 доларів США та за ці кошти 15 грудня 2011 року було придбано спірну квартиру на ім`я ОСОБА_3 .

Позивач, заперечуючи проти зустрічного позову, вказував на те, що спірна квартира була придбана у період зареєстрованого шлюбу, тому нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності. Зазначав, що в 2011 році подружжям було прийнято рішення про придбання власної квартири і про виділення з сімейного бюджету близько 155 000 доларів США. Посилався на те, що він був працевлаштований в м. Києві з середини 90-х років, отримувані ним доходи дозволили не лише заощадити на «майбутнє», а й забезпечити свою непрацюючу дружину коштами для організації сімейного життя і побуту після укладення шлюбу, що підтверджується, зокрема, індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування Форми ОК-5, згідно яких з січня 1998 року до грудня 2004 року щомісячний дохід відповідача в доларовому еквіваленті складав від 400 до 630 доларів США, а починаючи з січня 2005 року - майже 1 000 доларів США в місяць, а, починаючи з липня 2008 року дохід збільшився до 2000 доларів в місяць.

З матеріалів справи встановлено, що на час укладення договору-купівлі продажу спірної квартири та оформлення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , остання перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , який надав належним чином оформлену згоду на придбання спірної квартири, викладену у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_13 , приватним нотаріусом КМНО 15 грудня 2011 року №3878 (п.7 договору купівлі-продажу від 15 грудня 2011 року).

Посилання відповідача на усний договір безвідплатної передачі коштів, який був укладений між нею та її матір`ю ОСОБА_7 , колегія суддів відхиляє, оскільки нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто.

Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Як нікчемні законодавець, зокрема, кваліфікує договори, вчинені з порушенням вимоги про нотаріальне посвідчення правочину (частина перша статті 220 ЦК України).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Тлумачення частини першої статті 220 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що вимога про нотаріальне посвідчення має прямо бути передбачена в тій чи іншій нормі закону, а не слідувати із розширеного її тлумачення і мати імпліцитний характер. Тобто людина розумна і обачна внаслідок аналізу відповідної норми має усвідомлювати існування очевидного обов`язку вчинити відповідний договір в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, недотримання якого призводить автоматично (ipso iure) до нікчемності.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі №755/12702/22.

Колегія суддів звертає увагу на те, що укладення усних договорів передачі грошових коштів, за якими наступають правові наслідки, не передбачені ЦК України не передбачено нормами чинного законодавства.

Відповідач не надала належних доказів на підтвердження того, що кошти за які вона придбала спірну квартиру належали їй особисто.

Будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів, в розумінні вимог статті 57 СК України, що могло б свідчити, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було.

Посилання сторони відповідача на те, що спірну квартиру було придбано, у тому числі, і за кошти, які вона отримала від продажу квартири, яка була її особистою власністю, колегія суддів відхиляє, оскільки доказів продажу квартири за адресою: АДРЕСА_5 за 50000 грн. надано не було.

У зв`язку із викладеним висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_3 не відповідає встановленим обставинам та не ґрунтується на вищевказаних нормах матеріального права.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 .

Оскільки на момент набуття квартири АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_3 перебувала у шлюбі із ОСОБА_1 , який надав нотаріально посвідчену згоду на її придбання, що свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачем не спростована; у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання спірного нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_3 , колегія суддів приходить до висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та підлягає поділу між колишнім подружжям шляхом визнання за кожним з них права власності на 1/2 спірного майна.

Щодо заяви про застосування наслідків строку позовної давності, яка була подана стороною відповідача безпосередньо в судовому засіданні 27 листопада 2023 року, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , останній в ній зазначав, що про порушення свого права він дізнався на початку лютого 2020 року, коли мати відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 передала йому проект договору про поділ майна та врегулювання правового режиму майна подружжя, з яким він не погодився.

Наявність рішення суду про розірвання шлюбу не впливає на початок перебігу строку позовної давності, оскільки як вбачається з матеріалів справи і не оспорюється стороною відповідача, позивач як на час розірвання шлюбу, так і на час подачі позову проживав у спірній квартирі та ніс витрати на її утримання.

А відтак, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не пропустив строк для звернення до суду з позовом про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 37155 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнати за:

ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 80,90 кв.м, житловою площею 49,70 кв.м;

ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_6 ) право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 80,90 кв.м, житловою площею 49,70 кв.м.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 37155 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: