_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/6905/18
Провадження № 4-с/947/63/24
УХВАЛА

Іменем України

17.12.2024 м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Цирфи К.А., за участі секретаря судового засідання Ващенко М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго Україна» на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька Миколи Миколайовича та зобов`язання вичинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року представник АТ «Страхова компанія «Інго» звернувся до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька Миколи Миколайовича, а саме визнання його дій незаконними та зобов`язання приватного виконавця Солонька М.М. повернути невикористані кошти авансового внеску у сумі 4 721,14 грн, сплачені за платіжною інструкцією № 9550 від 16.06.2020, та у сумі 4 721,14 грн, сплачені за платіжною інструкцією № 12747 від 12.08.2020 на рахунок АТ «СК «Інго».

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 06.11.2023 провадження у справі закрито у зв`язку з неможливістю розгляду скарги в порядку цивільного судочинства.

На вказану ухвалу суду АТ «СК «Інго» подало апеляційну скаргу.

Постановою Одеського апеляційного суду від 26.09.2024 апеляційну скаргу АТ «СК «Інго» задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 06.11.2023 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвала вмотивована тим, що між заявником та приватним виконавцем існує спір, який випливає з відносин, які стосуються реалізації права АТ «СК «ІНГО» на захист його майнових прав щодо повернення коштів, а саме сплаченого авансового внеску, який виконавець безпідставно не повернув.

Ухвалою суду від 30.10.2024 справу призначено до розгляду на 18.11.2024. У подальшому розгляд відкладався на 04 та 17.12.2024.

У запереченні на скаргу від 03.12.2024 приватний виконавець Солонько М.М. просив відмовити у задоволенні скарги у зв`язку з виниклими між скаржником та приватним виконавцем майновими відносинами, спір з приводу яких вирішується в порядку позовного провадження, а не розділу VIII ЦПК України. Також просив стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

У судове засідання 17.12.2024 представник скаржника та приватний виконавець не з`явилися, що не перешкоджає розгляду скарги за наявними у справі матеріалами. Клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило. Представник скаржника просив провести розгляду скарги за його відсутності.

Отже справа буде розглянута за наявними матеріалами без фіксування судового засідання технічними засобами.

Перевіривши доводи скаржника, дослідивши наявні в матеріалах справи документи на їх підтвердження, суддя доходить висновку про необхідність відмовити у задоволені скарги з таких підстав.

Під час розгляду справи установлено, що заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2018 задоволено позов Акціонерного товариства «Страхова Компанія «Інго» та стягнуто, в порядку регресу, з ОСОБА_1 на користь страхової компанії 235 607,38 грн на відшкодування збитків, 3 534,11 грн понесених судових витрат.

На виконання вказаного рішення Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 520/6905/18.

Даний виконавчий документ пред`явлено до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Солоньку М.М. та сплачено авансовий внесок.

16.09.2020 приватний виконавець Солонько М.М. повернув виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання.

Представниками АТ «СК «Інго» приватному виконавцю Солоньку М.М. направлено заяву з проханням повернути сплачений авансовий внесок, проте заява не була задоволена.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Згідно з ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Аналізуючи зазначені норми права, слід дійти висновків, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема від 15.01.2020 у справі № 1.380.2019.001073, від 23.11.2021 у справі № 175/1571/15 зробила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону України «Про виконавче провадження», підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у виконавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі № 229/1026/21 (п. 89-91) вказала, що важливість процесуального аспекту у визначенні юрисдикції суду з розгляду даного спору полягає у тому, що слід розрізняти підсудність справи за скаргою на дії/рішення державного/приватного виконавця, які подаються згідно з частиною першою статті 339 ГПК України до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції за правилами ГПК України, від справи, пов`язаної з цивільно-правовим спором, а саме стягнення безпідставно набутих грошових коштів на підставі норм ЦК України.

Законом не передбачено іншого порядку подання позовів, як і не встановлено особливостей подання позовів до приватних виконавців чи інших осіб, які здійснюють незалежну професійну діяльність.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком апеляційного суду про те, що, оскільки у цій справі спірні правовідносини пов`язані з безпідставним, на думку позивача, неповерненням відповідачем (фізичною особою) йому грошових коштів, то спір не є публічно-правовим, а випливає з відносин, які стосуються реалізації права позивача на захист майнових прав, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. При цьому, враховуючи відсутність між сторонами господарських правовідносин, як і спору про право, який виник з таких правовідносин, відсутність імперативних норм процесуального закону про віднесення такого виду спору до юрисдикції господарських судів, спір у цій справі має вирішуватися в порядку цивільного судочинства».

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Звернувшись до суду зі скаргою на дії приватного виконавця у порядку ст. 447 ЦПК України, АТ «СК «Інго» стверджувало про неправомірність та безпідставність набуття приватним виконавцем коштів, які належать заявнику, що свідчить про існування приватноправових відносин, що склалися між заявником та приватним виконавцем. При цьому між заявником та приватним виконавцем відсутні господарські правовідносини, як і спір про право, який виник з таких правовідносин.

Таким чином, оскільки предметом розгляду у цій справі не є вимоги про оскарження дій (постанов) приватного виконавця (виконавче провадження взагалі відсутнє) суд дійшов висновку, що між заявником та приватним виконавцем існує спір, який випливає з відносин, які стосуються реалізації права АТ «СК «Інго» на захист його майнових прав щодо повернення коштів, а саме сплаченого авансового внеску, який виконавець безпідставно не повернув. Указані правовідносини підлягають захисту в порядку цивільного судочинства.

За подібних обставин аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі № 552/3735/20 між тими самими сторонами з подібного предмету спору (постанова від 13.03.2024).

Посилання представника приватного виконавця на те, що авансові платежі є фактично додатковою винагородою, сплачені на підставі договору про додаткову винагороду приватного виконавця від 04.05.2020 також вказує на наявність між сторонами саме спору майнового характеру, який підгягає розгляду в порядку позовного провадження.

Отже у задоволенні скарги АТ «СК «Інго» на дії та бездіяльність приватного виконавця слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, витребування доказів тощо.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Приватним виконавцем до стягнення заявлено 10 000 грн витрат правничої допомоги, що підтверджується договором про надання правничої допомоги № 27/11/24 від 27.11.2024; актом виконаних робіт від 02.12.2024, згідно з яким позивачу надано послуги у виді: вивчення матеріалів справи, консультацій, підготування письмових пояснень, заперечень, відзивів, самої заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу у цій справі. Документів щодо сплати наданих послуг до матеріалів справи не долучено. Сплату гонорару обумовлено після ухвалення рішення у цій справі.

16.12.2024 від представника скаржника надійшло клопотання про відмову у стягненні з АТ «СК «Інго» витрат на правничу допомогу приватному виконавцеві, або зменшення їх розміру.

Указане клопотання представника скаржника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 3 - 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналізуючи подані представником позивача документи про витрати на правничу допомогу в частині обґрунтованості розміру, заявленого до сплати, суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи, зокрема суму авансових внесків, яка складає 9 442,54 грн. Приватний виконавець повинен підтвердити, що витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Оцінюючи предмет позову у цій справ суд доходить висновку, що наразі між тими самими сторонами з подібного предмету спору існує прецедент Верховного суду. Отже предмет позову (скарги) не вимагає витрачання значної кількості часу для формування позиції приватного виконавця, вивчення великої кількості нормативно-правових актів.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги обсяг наданих послуг представником, їх складність, наявність усталеної судової практики зі спірного питання, суд уважає, що стягнення зі скаржника суми в розмірі 2 000 грн буде пропорційним обсягу та складності наданих послуг, достатнім для відшкодування понесених витрат на правничу допомогу та відповідатиме критеріям розумності та справедливості. Водночас, означена сума відшкодування не буде нести надмірний тягар для скаржника.

З огляду на викладене, керуючись ст. 18, 258-261, 353, 354, 447-453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги Акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго» на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька Миколи Миколайовича та зобов`язання вичинити дії відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства ««Страхова компанія «Інго» (код ЄДРПОУ № 16285602) на користь приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька Миколи Миколайовича (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя К. А. Цирфа