УХВАЛА

17 червня 2024 року

м. Київ

справа № 278/4190/23

провадження № 61-8001ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бурвод» на постанову Житомирського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бурвод» про скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Бурвод» № 10/к/тр про призупинення дії трудового договору від 03 травня 2022 року із ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ТОВ «Бурвод» поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора за сумісництвом виконання обов`язків інженера-гідрогіолога;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за вимушений прогул у розмірі 107 614,50 грн, а також судовий збір в сумі 3 223,34 грн та витрати на професійну правничу допомогу в орієнтовному розмірі 100 000,00 грн.

В обґрунтування позову вказувала, що вона та ОСОБА_2 є співзасновниками ТОВ «Бурвод», частка кожного у статутному капіталі складає 50%.

ОСОБА_2 22 серпня 2016 року призначено на посаду директора ТОВ «Бурвод».

Крім того, позивач та ТОВ «Бурвод» перебувають у трудових відносинах на підставі наказу №-к від 22 серпня 2016 року. Наказом №10/к від 03травня 2022 року призупинено дію трудового договору із заступником директора ОСОБА_1 до припинення або скасування воєнного стану. Таке рішення мотивовано введенням воєнного стану, зменшенням кількості потенційних замовників, неможливістю забезпечити працівників роботою та виконанням такої роботи з посиланням на статтю 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Зазначала, що з аналізу частини першої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вбачається, що право роботодавця призупинити дію трудового договору не є абсолютним. Головною умовою призупинення трудового договору з працівником, є абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її. Однак, ТОВ «Бурвод» фактично не перебуває на території бойових дій, які унеможливлювали б ведення роботи, адже господарську діяльність товариство здійснює в місті Житомир, яке за весь час повномасштабного вторгнення, починаючи з 24 лютого 2022 року, не мало на своїй території прямих бойових дій та не перебувало під повною чи частковою окупацією.

Згідно з діючими установчими документами товариства, ОСОБА_1 у разі відсутності директора має право виконувати його обов`язки, як в разі його відсутності у зв`язку із відпусткою, хворобою, так і в разі інших непередбачуваних обставин. Директором ТОВ «Бурвод» не було призначено тимчасово виконуючого обов`язки на час його відсутності, хоча ОСОБА_1 цілковито могла б виконувати обов`язки директора.

Наголошувала, що застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є недоречним, адже немає жодної з умов для використання норм даної статті, а тому слід вважати, що така аргументація для призупинення дії трудового договору (відносин) є прихованим покаранням відносно ОСОБА_1 . Внаслідок видання незаконного наказу про призупинення дії трудового договору фактично створена ситуація вимушеного прогулу, викликана протиправними діями ТОВ «Бурвод».

Богунський районний суд м. Житомира рішенням від 28 листопада 2023 року

у задоволенні позову відмовив.

Богунський районний суд м. Житомира додатковим рішенням від 21 грудня

2023 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бурвод» 7 800,00 грн, як відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Житомирський апеляційний суд постановою від 29 квітня 2024 року задовольнив частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Богунського районного суду

м. Житомира від 28 листопада 2023 року та додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Визнав незаконним та скасував наказ ТОВ «Бурвод» № 10/к/тр від 03 травня

2022 року про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1

Стягнув з ТОВ «Бурвод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 107 614,50 грн, у задоволенні решти вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

27 травня2024 року ТОВ «Бурвод» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року,

в якій заявник просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Богунського районного судум. Житомира від 28 листопада 2023 року та додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 грудня

2023 року.

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судове рішення, ухвалене у справі незначної складності, тобто рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є немайнові та майнові вимоги про скасування наказу ТОВ «Бурвод» № 10/к/тр, про призупинення дії трудового договору

від 03травня 2022 року із ОСОБА_1 , поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора за сумісництвом виконання обов`язків інженера-гідрогіолога,

стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків з цієї категорії спорів, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Враховуючи предмет позову, оскаржуване судове рішення, ухвалене у цій справі, не підлягаєкасаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга містить посилання на виняткові обставини, які можуть слугувати підставою для перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених у справі з ціною позову, нижчою суми двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Так, заявник в касаційній скарзі вказує на те, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та справа має виняткове значення для особи, яка її подає.

Верховний Суд зазначає, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила

і необхідність відкриття касаційного провадження у справі потребує належних, фундаментальних обґрунтувань.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути вагомим питанням правозастосовчої практики, мати винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значимістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Заявник не обгрунтував, в чому саме полягає фундаментальне значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то Верховний Суд зазначає, що оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційний скарзі.

Як вбачається з матеріалів касаційної скарги, заявником не зазначено відповідних мотивів, отже, необгрунтовано «винятковість» цієї справи для нього.

Фактично доводи заявника зводяться до незгоди з оскаржуваними судовим рішенням, власного тлумачення застосування норм права у конкретній справі,

а також необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені

у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, наведені заявником без належного їх обгрунтування.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valorisдо судів вищої інстанції.

Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanevv. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012).

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (LevagesPrestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de laTorre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlicav. Croatia), §2, № 29182/03, від 02листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07липня 2015 року, №18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу rationevaloris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року,

№ 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012року, № 32299/08).

Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valorisдля подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).

Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня

2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovskav. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valorisщодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

За змістом прецедентної практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valorisдля скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням того, що заявник подав касаційну скаргу на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною Товариства

з обмеженою відповідальністю «Бурвод» на постанову Житомирського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бурвод» про скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров