Справа № 752/9408/14-ц
Провадження № 2/752/9/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 червня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Давиденко С.Р.

розглянувши у місті Києві в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

встановив:

13.06.2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно до ОСОБА_5 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачками з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , залишивши після себе спадкове майно у вигляді земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачки у справі є дружиною та рідною дочкою спадкодавця ОСОБА_6 . 16.07.2011 року ОСОБА_6 було здійснено заповіт на свого старшого брата ОСОБА_5 . Зазначений заповіт є незаконним та підлягає визнанню недійсним, оскільки померлий ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначене обумовлено тим, що ОСОБА_6 зловживав алкогольними напоями на постійній основі, останні 5-7 років життя страждав на провали в пам`яті, не проходив жодного лікування щодо свого психічного стану, оскільки фактично постійно перебував в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, на момент складання заповіту, ОСОБА_6 знаходився у неврологічному відділенні Київської міської клінічної лікарні № 18 з діагнозом інсульт. Протягом останніх п`яти років життя, померлий переніс два інсульти, мав інвалідність.

Просили визнати вчинений 16.07.2011 року ОСОБА_6 заповіт недійсним у зв`язку з недієздатністю ОСОБА_6

24.07.2014 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Калініченко Л.С., після усунення недоліків, постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі.

20.04.2015 року Голосіївським районним судом м. Києва в судовому засіданні постановлено протокольну ухвалу про залучення до участі у справі третіх осіб ГТУЮ у м. Києві та ОСОБА_2 .

У зв`язку із закінченням 28.12.2015 року п`ятирічного строку повноважень у судді Голосіївського районного суду м. Києва Калініченко Л.С., на підставі п. 6.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу у Голосіївському районному суді м. Києва, затверджених рішенням зборів суддів Голосіївського районного суду м. Києва від 22.12.2015 року, призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи № 752/9408/14-ц, що була розподілена у провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Калініченко Л.С. та є нерозглянутою станом на 28.12.2015 року.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ у Голосіївському районному суді м. Києва, справа передана до провадження судді Плахотнюк К.Г.

21.01.2016 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження.

23.03.2016 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів.

16.11.2017 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

17.09.2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі.

16.01.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів.

30.08.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів.

22.04.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

14.09.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі.

12.07.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів.

04.07.2023 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвали про витребування доказів та залучення до участі у справі правонаступника померлого відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3

07.03.2024 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвали про залучення до участі у справі правонаступника померлого відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 ..

У судовому засіданні сторони та треті особи відсутні.

Сторони у справі про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали заяву про завершення розгляду справи за їх відсутності. Представник позивачок - адвокат Пізняхівський Ф.М. просив задовольнити позов, представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвокат Ванін В.В. просив відмовити в задоволенні позову.

Третя особа ГТУЮ у м. Києві, явку свого представника в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, направили на адресу суду письмові пояснення, просили вирішити справу відповідно до вимог закону.

Третя особа ОСОБА_2 , про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Врахувавши думку учасників судового розгляду справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 ( а.с. 18 тому №1).

За життя, а саме 16.07.2011 року ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до змісту якого все своє майно заповів своєму ж старшому брату ОСОБА_5 (а.с. 7 тому №1).

Звертаючись до суду з позовом, позивачки зазначають, що заповіт є незаконним та підлягає визнанню недійсним, оскільки померлий ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначене обумовлено тим, що померлий зловживав алкогольними напоями на постійній основі, останні 5-7 років життя страждав на провали в пам`яті, не проходив жодного лікування щодо свого психічного стану, оскільки фактично постійно перебував в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, на момент складання заповіту, ОСОБА_6 знаходився у неврологічному відділенні Київської міської клінічної лікарні № 18 з діагнозом інсульт. Протягом останніх п`яти років життя, померлий переніс два інсульти, мав інвалідність, а тому на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідач ОСОБА_5 , будучи присутнім у судовому засіданні 22.09.2016 року, заперечував проти позову з тих підстав, що його покійний брат повною мірою усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, зокрема, і на момент складання заповіту на його ім`я. Покійний ОСОБА_6 був ображений на свою дружину та дочку через те, що останні не годували його, не допомагали прати та прасувати одяг, забирали кошти з його пенсії. Натомість, ОСОБА_6 постійно знаходився у нього дома, до себе ходив лише ночувати, вони разом снідали, він відвозив брата в лікарню за необхідності, купував йому ліки, вони мали хороші стосунки. ОСОБА_6 вживав алкогольні напої, але не мав з цим проблем у вигляді залежності.

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 показали суду, що були присутні при складанні заповіту ОСОБА_6 , оскільки останній через проблеми зі здоров`ям погано володів правою рукою і не міг власноруч розписатися у заповіті, що вони зробили за нього. Однак, будь-яких ознак, що ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій на момент вчинення заповіту, вони не помітили. Зазначили, що знають обох братів та можуть охарактеризувати їх, як звичайних, нормальних людей, які мали гарні стосунки між собою. ОСОБА_6 був цікавою та компанійською людиною, однак засмучувався через те, що його покинула його сім`я, а саме дружина та дочка.

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 показали суду, що ОСОБА_6 зловживав спиртними напоями, однак мав непогані стосунки з дружиною, дуже любив дочку, тому, на їх думку, є дивним те, що заповіт склав на брата. Також зазначили, що ОСОБА_5 погано впливав на ОСОБА_6 , а саме налаштовував його проти дружини. Останні роки життя ОСОБА_6 мав проблеми зі здоров`ям у вигляді інсультів, а за тиждень до смерті, коли ОСОБА_12 навідувала його в лікарні, навіть, не впізнав її, хоча вона є племінницею позивачки ОСОБА_1 та сестрою позивачки ОСОБА_2 і з родиною, в тому числі, померлим, спілкувалася постійно і бувала у них вдома.

Відповідно до ст. ст. 1233, 1247, ч. 2 ст. 1254 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача; заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України; заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст. 225 ЦК України, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20.06.2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12.09.2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18.09.2019 року у справі № 311/3823/15, від 03.02.2022 року у справі № 520/8118/17, від 23.11.2022 року у справі № 368/953/19.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

З наведеного вище очевидно, що для виконання покладеного на позивача обов`язку доказування обґрунтованості своїх позовних вимог обов`язковим є проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.11.2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аналогічна правова позиція викладена 13.09.2023 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 370/2951/14-ц, провадження № 61-11460 св 22 (ЄДРСРУ № 113527185).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17.09.2014 року у справі № 6-131цс14 та підтриманим 01.06.2023 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 696/220/21, провадження № 61-2354св23 (ЄДРСРУ № 111430836), а також 19.10.2023 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 607/22488/20, провадження № 61-10826св23 (ЄДРСРУ № 114322858).

Як видно зі змісту висновку судово-психіатричного експерта у відношенні ОСОБА_6 , виконаного Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, на виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 22.04.2020 року, де перед експертом було поставлено наступні питання: чи страждав ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на період складання заповіту (16.07.2011 року), якими-небудь психічними розладами; якщо так, то якими саме, та чи міг ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зазначений період (16.07.2011 року) за своїм психічним станом усвідомлювати сповна значення своїх дій та керувати ними, судовий експерт дійшов таких висновків: на період складання заповіту 16.07.2011 року ОСОБА_6 виявляв ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (судинного, інтоксикаційного, атрофічного) ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням, церебрастенічним синдромом (F06.8 - згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду). На період складання заповіту 16.07..2011 року ОСОБА_6 за психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. (а.с.2-14 тому №3).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст. 77, ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відтак, судом встановлено, що на момент вчинення заповіту, ОСОБА_6 за своїм психічним станом сповна усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а тому підстави для визнання складеного ним 16.07.2011 року заповіту недійсним, відсутні.

З огляду на вище викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ГТУЮ у м. Києві, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, не підлягають задоволенню судом.

За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись, ЦК України, ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя К.Г. Плахотнюк