Справа №443/1963/24
Провадження №2/443/826/24
РІШЕННЯ

іменем України

20 грудня 2024 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Равлінко Р.Г.,

секретар судового засідання Рибакова І.І.,

провів у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Жидачеві розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя,-

встановив:

Представник позивачки ОСОБА_1 , адвокат Лешега В.В., звернувся до суду із позовом в якому просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами у АДРЕСА_1 , який являється спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Обґрунтування позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачки покликається на те, що з відповідачем по справі позивачка уклала шлюб, який зареєстрований 02.09.1989 у Новострілишанській селищній раді Жидачівського району Львівської області. Від спільного проживання у них народилося четверо дітей, які досягли повноліття. 12.12.2023 рішенням Жидачівського районного суду шлюб між ними розірвано. Перебуваючи у шлюбі, 14.12.2006 вони придбали житловий будинок з надвірними спорудами у АДРЕСА_1 , де проживають по даний час. Будинок було придбано ними на їхні спільні грошові заощадження. Відповідно до технічного паспорту на будинок: загальна площа 211,9 кв.м. житлова площа 89,0 кв.м., відповідно до висновку про вартість нерухомого майна від 11.10.2024 вартість будинковолодіння складає 402 440,00 грн. У зв`язку з тим, що відповідач почав зраджувати подружній вірності, відносини між ними стали напружені, відповідач постійно вчиняв сварки і скандали, заявляючи при цьому, що будинок це його особиста власність і тому позивачка не має права там проживати, виганяв останню з дому. Позивачка вимушена була тривалий час залишати будинок і іти ночувати до дітей, а коли поверталася, то все починалося знову: постійно заяви «все це моє», «ти не маєш тут абсолютно нічого». Сім`я їхня остаточно розпалася і це стало причиною її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Оскільки в договорі купівлі-продажу будинку зазначено, що покупцем являється відповідач по справі, то останній постійно заявляє їй про те, що будинковолодіння його особиста власність, що вона не має права на нього, що він може виселити її у любий момент з будинку. У грудні 2023 року позивачка зверталася з аналогічною заявою до Жидачівського районного суду справа №443/2314/23 у зв`язку з постійними погрозами відповідача виселити її з будинку, постійними сварками з цього приводу. В грудні 2023 року відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності через ці сварки та погрози, після цього відповідач обіцяв припинити погрози виселення її з дому і обіцяв, що буде поводити себе нормально. 02.01.2024 Жидачівський суд повернув позовну заяву для усунення недоліків. Позивачка не виправляла ці недоліки через те, що примирилася з відповідачем і повірила йому, що він більше не буде сваритися та влаштовувати бійки через погрози виселити її з будинку. Але свої обіцянки відповідач не виконав і продовжував влаштовувати сварки, погрожувати позивачці та влаштовувати бійки. 02.10.2024 вироком Жидачівського районного суду Львівської області відповідача по справі визнано винним за ч.1 ст. 125 Кримінального кодексу України за спричинення мені тілесних ушкоджень. Така поведінка відповідача змушує її звертатися до суду з цим позовом.

Процесуальні рішення, постановлені по справі.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 30.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 22.11.2024 /а.с.26-28/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 22.11.2024 закрито підготовче провадження в справі. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 16.12.2024 /а.с.39-40/.

Розгляд справи по суті відбувся 22.12.2024 без участі сторін.

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі

Сторони будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися.

Позивачка ОСОБА_1 подала заяву, згідно якої просить розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Не заперечує проти винесення заочного рішення.

Представник позивачки ОСОБА_1 подав до суду заяву, згідно якої просить розглядати справу у його відсутності у зв`язку із визнанням позову.

Відповідач ОСОБА_2 подав заяву згідно якої просить слухати справу у його відсутності, позов визнає та заперечень не має.

Відповідно до ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 16.12.2024, є дата складення повного тексту судового рішення 20.12.2024.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13234855 від 16.01.2007, будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 ,на формі приватної власності на підставі договору купівлі-продажу №2072 від 14.12.2006 належить ОСОБА_2 /а.с.9/.

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 14.12.2006, ВЕС№959664, ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_1 , житловий будинок та господарські споруди , що відчужуються за даним договором, розташовані у АДРЕСА_1 . 2.1. Продаж житлового будинку та господарських споруд за домовленістю сторін вчиняється за 154 990 (сто п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто) гривень, які отримані Продавцем від Покупця до оформлення цього Договору, оскільки Сторони встановили, що умови Договору щодо сплати ціни Договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його, укладення (ч.3 ст.631 ЦК України) /а.с.10/.

Відповідно до рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 11.12.2023 у справі №443/2111/23, яке набрало законної сили 11.01.2024, розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 02.09.1989 у Новострілищанській селищній Раді Жидачівського району Львівської області, запис №8 /а.с.11-12/.

Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 житловий будинок було споруджено 1993 року /а.с.13-17/.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте ним, нею за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Згідно з ч.7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (ч. 9 ст. 83 ЦПК України).

Для визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя є необхідність доведення перед судом факту набуття такого майна хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Велика Палата Верховного Суду у постанові Справа № 523/14489/15-ц (Провадження № 14-22цс20) вказала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлено вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час шлюбу, відтак є спільним сумісним майном подружжя, оскільки згідно ст. 60 СК України та 368 К України набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, виходячи із законодавчо закріпленого принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, враховуючи наявні в справі докази, суд вважає, що позивачка має право на 1/2 частку спірного житлового будинку.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним (Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 523/14489/15-ц від 23 січня 2024 року (пункт 70).

Зважаючи на вищенаведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позовну заяву обґрунтованою, підставною і такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Окрім того, враховуючи відсутність у прохальній частині позову вимог позивачки ОСОБА_1 про стягнення на її користь з відповідача понесених судових витрат, тому суд вважає за можливе залишити витрати зі сплати судового збору за позивачкою.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 11,15, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, статтями 203, 204, 215, 219 ЦК України,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно, визнавши за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частини житлового будинку з надвірними спорудами у АДРЕСА_1 ,

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Р.Г. Равлінко