Справа № 348/2750/24
Провадження № 22-ц/4808/1615/24
Головуючий у 1 інстанції Матолич В. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гунька Олександра Юрійовича на ухвалу Надвірнянського районного суду від 18 листопада 2024 року, постановлену у складі судді Матолич В.В., у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

15.11.2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розписки від 05.12.2023 року) в сумі 23000 євро, 19107,71 грн. інфляційного збільшення боргу та 3741,49 грн. штрафних санкцій.

Одночасно з поданням позову позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 на праві власності, в межах заявленого позову на суму 23000 євро, що в гривневому еквіваленті становить 1061539,70 грн., а саме: 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 240; 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 40.

В обґрунтування заяви зазначає, що відповідач вчиняє дії щодо відчуження належного їй майна, зокрема, виставлено на продаж квартиру по АДРЕСА_3 . При цьому, у відповідача є інше придатне для проживання житло, в якому вона прописана (квартира АДРЕСА_2 ). Отже ОСОБА_2 уникає вирішення спірного питання з позивачем щодо повернення боргу, та уникатиме можливого виконання рішення суду про стягнення боргу.

Також заявник зазначає, що предмет позову в цій справі взаємопов`язаний зі способом забезпечення позову, а невжиття заходів забезпечення може зробити неможливим виконання майбутнього рішення.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 18 листопада 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову відмовлено.

Не погоджуючись із такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Гунько О.Ю. подав апеляційну скаргу. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що висновок суду про те, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду, є необґрунтованим.

Спір між сторонами виник щодо повернення грошових коштів в сумі 23000 євро. Вказана сума є значною. А тому захід забезпечення позову в частині накладення арешту на майно, яке належить на праві власності відповідачу в межах ціни позову, буде обґрунтованим, адекватним і співмірним із заявленими позовними вимогами та спрямованим на забезпечення реального виконання можливого рішення суду про задоволення такого позову. Негативні наслідки невжиття заходів забезпечення переважають над наслідками забезпечення позову, що має тимчасовий характер, та не позбавляє відповідача можливості володіти та користуватися належною йому власністю на власний розсуд, обмежуючи лише право розпорядження нею.

Вважає, що суд першої інстанції зазначеного не врахував, не з`ясував обставини, які мають значення у справі, не здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви.

Натомість накладення арешту на майно, яке належить на праві власності відповідачу, в межах ціни позову забезпечить ефективний захист прав позивача у разі визнання їх судом порушеними, водночас не порушує принципу диспозитивності, а сприяє дотриманню принципів співмірності та адекватності вжитого заходу забезпечення позову.

Просить ухвалу Надвірнянського районного суду від 18 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву позивача про забезпечення позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта адвокат Гунько О.Ю. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції зазначав, що стороною позивача не доведено, що відповідач намагається вчинити дії, спрямовані на утруднення чи унеможливлення виконання майбутнього рішення суду. Незважаючи на вимоги закону сторона позивача не пропонувала вжити заходів зустрічного забезпечення позову з метою запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення позову прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Враховуючи наведене, у суду відсутні достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Згідно за частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року справа №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року в справі №644/1482/22, від 01 травня 2024 року в справі №638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі №201/9686/23 та інших, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19).

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 (провадження №14-28цс23) зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду в конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У справі, що переглядається, позивач пред`явив вимогу про до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (розписки) в сумі 23000 євро, інфляційних нарахувань і штрафних санкцій (а.с. 24-26).

До матеріалів заяви долучено копію розписки від 05.12.2023 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 23000 євро під заставу нотаріально завіреної копії договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ,з можливістю дострокового погашення заборгованості терміном до 30 вересня 2024 року (включно) (а.с. 22).

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 19 листопада 2024 року відкрито провадження у справі №348/2750/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (а.с. 27).

Тобто, позивач довів існування судового спору між сторонами.

Разом з тим, в порушення вимог процесуального кодексу щодо обов`язку доказування і подання доказів, звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник не обґрунтував належним чином намірів відповідача відчужити зазначене нерухоме майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду, у зв`язку з чим відсутнє підтвердження, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Підстав вважати, що відповідач планує відчужити належні їй частки у квартирі АДРЕСА_1 та квартирі АДРЕСА_2 немає. А додані до матеріалів заяви оголошення про продаж судом першої інстанції правильно не взяті до уваги, оскільки стосуються інших квартир.

Отже, в межах наданих доказів, обставин, які б перешкоджали або утруднювали виконання рішення суду у разі задоволення позову не вбачається. Заява про забезпечення позову ґрунтується лише на припущеннях позивача; існування обставин, які в подальшому можуть призвести до ускладнення або неможливості у майбутньому виконати рішення суду, під час розгляду справи не встановлено.

Тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частини квартир, що належать відповідачу, задоволенню не підлягає.

Крім того, заявником не подано жодних відомостей про вартість нерухомого майна, на яке він просить накласти арешт, на підтвердження співмірності заявлених позовних вимог із зазначенням вартості майна, яке може забезпечити виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши подану заяву про забезпечення позову, враховуючи доведення підстав для такого забезпечення та принцип співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні такої заяви.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції наявності між сторонами спору, а також ціни позову, яка вказує на те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, зводяться до незгоди заявника з висновками місцевого суду, викладеними в оскарженому судовому рішенні, і за відсутності належних аргументованих обґрунтувань та відповідних доказів, не спростовують їх правильність.

При цьому відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність забезпечення позову.

Ураховуючи вищенаведене, відповідно до статті 375 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, оскільки судом не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гунька Олександра Юрійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Надвірнянського районного суду від 18 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.