Житомирський апеляційний суд
Справа №935/3584/22 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 72 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Трояновської Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №935/3584/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Коростишівської міської ради Житомирської області, орган опіки та піклування Ічнянської міської ради Чернігівської області про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Василенко Р.О. в м. Коростишеві,

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом у якому просила: позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Змінити спосіб стягнення аліментів визначений рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 17.12. 2020 в цивільній справі № 935/2331/20, які стягуються з ОСОБА_2 у твердій грошовій сумі у розмірі 1300 грн на кожну дитину на 1/2 частки від заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з часу набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позову вказала, що перебувала у шлюбі з відповідачем, який рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 28.10.2020 року розірвано. Спільні діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 залишились проживати з нею в с. Гужівка, Прилуцького району, Чернігівської області. Також зазначала, що рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 17.12.2020 року у справі №935/2331/20 стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання їх спільних чотирьох дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 1300 грн 00 коп. на кожну дитину щомісячно. Вказує, що відповідач сплачує аліменти у мінімальному розмірі яких не достатньо для гармонічного розвитку дітей. Іншої участі в матеріальному забезпеченні дітей не приймає. Зазначала, що після розірвання шлюбу та переїзду на постійне проживання до Чернігівської області відповідач не цікавиться своїми дітьми, не займається їх вихованням, та взагалі не спілкується. Фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не проявляє заінтересованості по відношенню до дітей, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, тому просить позбавити батьківських прав відповідача відносно дітей. Крім того вказує, що середня заробітна плата у Житомирській області становить 14 500 грн., відповідач є працездатною особою і зобов`язаний надавати матеріальну допомогу для своїх дітей. Посилається на відсутність імперативної заборони змінювати спосіб стягнення аліментів.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2024 року позов задоволено частково. Змінено спосіб стягнення аліментів визначений рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 17 грудня 2020 року в цивільній справі № 935/2331/20, які стягуються з ОСОБА_2 у твердій грошовій сумі у розмірі 1300 грн на кожну дитину на користь ОСОБА_3 на утримання дітей. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/2 частки його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з часу набрання рішенням законної сили і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп..

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови у позбавленні батьківських прав та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд формально поставилися до з`ясування питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав з підстави передбаченої пунктом 2 частини першої статті 164 СК України. Після отримання позовної заяви та під час формування позиції по справі відповідачем була підготовлена заява про вчинення перешкод у спілкуванні з дитиною котра датована 03.02.2023 року та була долучена до відзиву. Дану заяву суд повинен був розцінити не як намагання батька відновити спілкування з дітьми, а саме як намагання уникнути позбавлення батьківських прав у власних інтересах, так як протягом трьох років батько не звертався до органів опіки та піклування, правоохоронний органів з подібними заявами. Відповідачу було відоме місце проживання його дітей, адже його мати у 2021 році відвідувала дітей за місцем їх проживання, про що відповідач знав. Висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батька батьківський прав є абсолютно не обґрунтованим, адже, як слідує зі змісту самого висновку та наданий пояснень представника органу опіки та піклування в суді, на засіданні комісії питання виконання батьківських обов`язків батьком відносно чотирьох дітей не досліджувалось, комісія обмежилась лише аналізом умов проживання батька, враховуючи вік дітей, вони не булі заслухані на засіданні комісії. У оскаржуваному рішенні суд зазначив, що мало місце недобросовісна поведінка позивача, яка не повідомила відповідача про місце її проживання. Категорично не погоджуюсь даним твердженням, адже воно не ґрунтується на доказах. Суд не звернув увагу на ту обставину, що відповідач не цікавився взагалі місцем проживання своїх дітей, за три роки жодного разу не намагався встановити місце їх проживання. З моменту отримання позовної заяви по день ухвалення рішення більш ніж за рік, достеменно знаючи адресу, жодного разу не відвідав дітей. Навіть, з`явившись на засідання органу опіки та піклування до Ічнянської міської ради, де вирішувалося питання щодо доцільності позбавлення його батьківських прав, він не приїхав до дітей, які проживають у сусідньому населеному пункті. Натомість, відповідач вводив суд в оману, говорячи, що орган опіки та піклування Ічнянської міської ради йому рекомендував не спілкуватися з дітьми до завершення розгляду справи. Проте, зазначене категорично заперечила представник органу опіки та піклування у судовому засіданні. Суд не надав оцінки тому, що відповідач не змінив ставлення до виховання дітей, батьківські обов`язки й надалі їх не виконує. Відповідач не надав суду доказів на підтвердження зміни свого ставлення до виконання батьківських обов`язків, а також докази існування об`єктивних перешкод у спілкуванні з дітьми та участі у їх вихованні. Відповідач не бере будь-якої участі у вихованні дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, стан здоров`я, не намагається зустрічатися та спілкуватися з ними, не вітає їх з днем народження. Суд не врахував, що звернення до органу опіки та піклування відповідача відбулося вже після відкриття провадження у справі, тому не може підтверджувати наявність у нього інтересу до дітей. Доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання відповідача брати участь у вихованні та розвитку дітей в період з моменту розірвання шлюбу до мого звернення до суду з цим позовом ОСОБА_2 не надав. Доказів на підтвердження того, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми, теж не надано. Також суд першої інстанції не врахував, що ухилення одним з батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може свідчити не лише ненадання матеріального забезпечення кимось із батьків, але й брак спілкування, моральної та психологічної підтримки дитини, нездійснення участі у вихованні та розвитку дитини, незабезпечення потрібним харчуванням та лікуванням тощо. Відповідач не змінив ставлення до виконання батьківських обов`язків, контакту з дітьми не налагодив і не вживав жодних заходів щодо налагодження стосунків з дітьми, не цікавиться їх станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дітей, не надає матеріальної підтримки в добровільному порядку, тобто самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Лише той факт, що відповідач не визнав позов та висловив бажання брати участь у вихованні дітей не свідчить про його інтерес до дітей та реальне бажання змінити поведінку, оскільки з моменту подачі позову про позбавлення його батьківських прав він не надав доказів, які б свідчили про дійсну зміну його ставлення до виконання батьківських обов`язків. З урахуванням висновків Верховного Суду, саме лише заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав.

14 червня 2024 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 03.04.2024 залишити без змін. Зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими , безпідставними та такими, що не можуть бути підставою для скасування судового рішення. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач не виконує та ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Матеріалами справи підтверджено відсутність заборгованості по сплаті аліментів, а відсутність спілкування з дітьми обмежується самою позивачкою. Вказує, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою , яка тягне за собою серйозні наслідки як для батька так і для дитини.. Доводи апелянта не знаходять свого підтвердження, не свідчать про порушення норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, а тому в іншій частині за законність та обґрунтованість не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно свідоцтв про народження.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 28.09.2020 року, зареєстрований між сторонами шлюб розірвано. Неповнолітніх дітей залишено проживати з матір`ю.

На даний час діти проживають разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання виданими Ічнянською міською радою.

З довідки, виданої директором Гужівського ліцею Ічнянської міської ради від 22.10.2022 року №63 видно, що діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 навчаються у закладі освіти з 01.09.2020 року. Участь батька у вихованні дітей за роки навчання не виявлялась.

Згідно з акту виданого старостою Гужівського Старостинського округу від 21.10.2022 року, вбачається, що ОСОБА_2 разом із дітьми не проживає і участі у вихованні дітей не приймає, дітей не відвідує, матеріально не забезпечує.

03 лютого 2023 року ОСОБА_2 надіслав на адресу Органу опіки та піклування Ічнянської міської ради Чернігівської області заяву про вчинення перешкод у спілкуванні із дітьми у якій просив встановити порядок спілкування із дітьми, у період зимових, весняних, літніх, осінніх канікул за місцем проживання батька.

Згідно розрахунку, наданого Коростишівським ВДВС у Житомирській області, слідує, що станом на 01.02.2023 року у ОСОБА_2 відсутня заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом №935/2331/20 від 17.12.2020 року.

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ічнянської міської ради від 31.05.2023 затвердженого рішенням виконавчого комітету Ічнянської міської ради 31.05.2023 №125, вирішено вважати недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказано, що за матеріалами, наданими Коростишівською міською радою Житомирської області, ОСОБА_2 характеризується позитивно, скарг за місцем проживання не надходило, сусіди характеризують ОСОБА_2 , як людину трудолюбиву та доброчесну.

Умови проживання задовільні, в будинку наявні всі зручності та побутова техніка. На комісії з питань захисту прав дитини ОСОБА_2 заперечує факт ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей та заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно всіх його дітей та бажає брати участь у їх вихованні, навчанні та утриманні, однак матір дітей чинить йому перешкоди.

На комісії з питань захисту прав дитини не доведено факт ухилення батька від виконання батьківських обов`язків щодо утримання та виховання своїх дітей.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції дійшов висновку, що нез`явлення відповідача за місцем проживання дітей не може бути тією єдиною причиною та обставинною достатньою для застосування такої міри сімейно-правової відповідальності як позбавлення батьківських прав відповідача відносно дітей. Відповідач не має заборгованості по сплаті аліментів та здійснював їх оплату у встановленому розмірі, а відсутність відомостей про місце проживання дітей, вказує на наявні перешкоди, які не залежали в повній мірі від нього, що виключають підстави вважати про свідоме самоусунення у вихованні дітей. Відсутність спілкування батька з дітьми протягом тривалого часу через незалежні від дітей обставини призвели до погіршення їх відносин, які можуть бути відновлені, в тому числі за участю органу опіки та піклування та зміни відношення відповідача до своїх батьківських обов`язків та його участі у вихованні дітей, через побачення, активне спілкування.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 посилалась на те, що відповідач злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дітей, оскільки не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, сплачує аліменти у мінімальному розмірі, розмір яких не достатній для гармонійного розвитку дітей.

Отже правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивачка визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що підстави, передбачені пунктом другим частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.

У цій справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, які залишилися проживати з матір`ю, а навпаки батько під час розгляду справи судом першої інстанції проти позбавлення батьківських прав заперечував та виявив ствердне бажання налагодити відносини і спілкування із дітьми.

Зокрема, відповідач 03.02.2023 року звернувся до органу опіки та піклування із заявою у якій просив встановити порядок спілкування із дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , у період зимових, весняних, літніх, осінніх канікул, що вказує, на його бажання брати участь житті та вихованні своїх дітей.

Та обставина, що на час розгляду справи, вихованням і розвитком дітей займається мати, не свідчить безумовно про те ,що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що наданими у судовому засіданні поясненнями, в тому числі, які надала позивач, як свідок, встановлено, що спілкування між позивачем та відповідачем здійснювалося виключно через мобільний зв`язок та телефон позивача і в цих телефонних розмовах, які мали місце до пред`явлення позову відповідач цікавився дітьми та їх потребами.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що в даному випадку наявна недобросовісна поведінка, як позивача, яка не повідомляла позивача про місце її перебування та місце перебування дітей, так і недостатність дій відповідача, який пасивно погодився із запропонованим способом спілкування та участю у житті дітей.

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення встановлення належних стосунків між дитиною і батьками, що є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, та є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 188/1542/20 (провадження № 61-11857св22).

В матеріалах справи відсутня інформація щодо наявності заборгованості зі сплати аліментів за вказаним судовим рішенням, що свідчить про належне виконання ОСОБА_2 . батьківського обов`язку щодо утримання дітей - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Під час розгляду справи в суді першої інстанції допитані діти висловили свою думку, що вони не бажають спілкуватися з батьком.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21) зазначено, що озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, враховуючи бажання відповідача відновити спілкування з дітьми, розуміння ситуації в ухиленні в певний проміжок часу від виховання та розвитку та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленим у справі судовим рішенням та не спрямовані на забезпечення інтересів дітей, оскільки судом встановлено об`єктивні обставини, які позбавляють відповідача спілкування з дітьми та участі у їх вихованні, що не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

З урахуванням зазначеного ухвалене судом першої інстанції судове рішення є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні (ст. 375 ЦПК України).

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Коростишівської міської ради Житомирської області, орган опіки та піклування Ічнянської міської ради Чернігівської області про позбавлення батьківських прав залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 21 червня 2024 року.

Головуючий

Судді