Єдиний унікальний номер 175/2541/23
провадження 2/175/669/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2024 року Дніпропетровський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого

судді Васюченка О.Г.

з секретарем Кульпіною Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач в своєму позові просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 134 000 (сто тридцять чотири тисячі) гривень - борг за розписками в загальному розмірі; 33 487 (тридцять три тисячі чотириста вісімдесят сім) гривен 23 копійки - 14% річних за користування позикою; 4 580 (чотири тисячі п`ятсот вісімдесят) гривень 38 копійок - 3% річних; 33 153 (тридцять три тисячі сто п`ятдесят три) гривень 73 копійки - інфляційних втрат, а також, сплачений судовий збір та витрати на оплату правничої допомоги, наданої адвокатом, розмір якої буде уточнено і підтверджено відповідними документами.

Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2023 року було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до вимог ч. 5 ст.279 ЦПК України відповідачу було встановлено строк в п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву.

Заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України відповідачем суду не подано.

Відповідач, відповідно до ч. 7 ст.178 ЦПК України, відзив до суду не подавав, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що відповідає вимогам ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав частково, а саме в частині стягнення з відповідача боргу за розписками в загальному розмірі, 14% річних за користування позикою, 3% річних, інфляційних втрат, а також, сплачений судовий збір, та через заміну представника позивача, відмовився від стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Суд дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що протягом 2021 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 , а останній фактично отримав грошові кошти в загальному розмірі 134 000 (сто тридцять чотири тисячі) гривень із яких:

- 12 березня 2021 року - 14 000,00 гри. зі сплатою 14% річних;

- 15 березня 2021 року - 40 000,00 гри. зі сплатою 14% річних;

- 15 березня 2021 року - 54 000,00 грн. зі сплатою 14% річних;

- 09 грудня 2021 року - 26 000,00 грн.

Згідно досягнутих домовленостей відповідач повинен повернути позивачу борг з процентами за користування вказаними коштами в строк до 31 грудня 2021 року.

Наведені обставини підтверджуються складеними власноруч ОСОБА_2 наступними документами, а саме: розпискою від 12 березня 2021 року на суму 14 000 (чотирнадцять тисяч) гривень зі сплатою 14 % річних і датою виплати боргу з процентами до 31 грудня 2021 року; розпискою від 15 березня 2021 року на суму 40 000 (сорок тисяч) гривень зі сплатою 14% річних і датою виплати боргу з процентами до 31 грудня 2021 року; розпискою від 15 березня 2021 року на суму 54 000 (п`ятдесят чотири тисяч) гривень зі сплатою 14% річних і датою виплати боргу з процентами до 31 грудня 2021 року; розпискою від 09 грудня 2021 року на суму 26 000 (двадцять шість тисяч) гривень. На підтвердження досягнутих між сторонами домовленостей стосовно виконання боргових зобов`язань, ОСОБА_2 надав копію свого паспорта громадянина України та довідки про присвоєння реєстраційного номеру платника податків, копії яких також перебувають в матеріалах справи.

Проте, як зазначає позивач, у вказаний у вищеперерахованих розписках час, відповідач отримані гроші не повернув, що призвело до прострочення зобов`язань по поверненню боргу і процентів за користування грошовими коштами позивачу, котре триває й на момент звернення позивачем до суду, також, позивач як кредитор протягом 2022 року особисто та через знайомих декілька разів звертався до відповідача, як боржника з приводу повернення отриманих ним у борг коштів в загальному розмірі 134 000,00 грн., а також оплати процентів. Ініціював особисті зустрічі для врегулювання боргових відносин, проте відповідач уникає зустрічей з позивачем, на телефонні дзвінки не відповідає та будь-яких заходів по поверненню отриманих в борг коштів до цього часу не вжив, що і стало приводом для звернення Позивачем до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, ураховуючи вищенаведене, відповідач за прострочення повернення позики в строк до 31 грудня 2021 року, має сплатити позивачу наступні суми, а саме: Борг по розписці від 12.03.2021 в сумі 14 000,00 грн.; 14% річних за користування позикою в сумі 4 354,96 грн.; 3% річних (згідно ст. 625 ЦК України) в сумі 593,75 грн.; Інфляційні втрати (згідно ст. 625 ЦК України) в сумі 4 297,71 грн.; Борг по розпискам від 15.03.2021 в загальному розмірі 94 000,00 грн. (40 000 + 54 000); 14% річних за користування позикою в сумі 29 132,27 грн.; 3% річних (згідно ст. 625 ЦК України) в сумі 3 986,63 гри.; Інфляційні втрати (згідно ст. 625 ЦК України) в сумі 28 856,02 гри.; Борг по розписці від 09.12.2021 в сумі 26 000,00 грн, детальні розрахунки чого додаються до позовної заяви.

Згідно зі статтями 1046 та 1047 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із особою_3 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, у тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що особою_4 не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі».

Відповідно до статті 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема договори та інші правочини.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішенням Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року №44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства» встановлено, що «правомірні очікування» мають статус майна і позбавлення сторони правовідносин його правомірних очікувань є неприпустимим.

Таким чином, позикодавець після надання позичальнику грошей в позику з оплатою процентів в розмірі 14% річних та встановленням дати їх повернення до 31.12.2021 отримав легітимні сподівання та правомірні очікування на законне повернення позики в повному розмірі, а також реалізацію права на отримання винагороди у виді процентів за користування позикою.

З огляду на приписи статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав в інших осіб, серед яких, припинення правовідношення (п. 7 ч. 2) і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме, судовий збір.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2 052,21 гривень, який з урахуванням задоволення позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст 2, 4, 5, 13, 19, 76, 77, 80, 81, 89, 178, 277, 279, 141 ЦПК України, ст.509, 525, 526, 610, 611, 612, 625, 626, 628, 638 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ):

134 000 (сто тридцять чотири тисячі) гривень - борг за розписками в загальному розмірі;

33 487 (тридцять три тисячі чотириста вісімдесят сім) гривен 23 копійки - 14% річних за користування позикою;

4 580 (чотири тисячі п`ятсот вісімдесят) гривень 38 копійок - 3% річних;

33 153 (тридцять три тисячі сто п`ятдесят три) гривень 73 копійки - інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 2 052,21 грн.

В задоволенні вимоги щодо витрат на правничу допомогу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17 червня 2024 року.

Суддя О.Г. Васюченко