ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/513/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/4429/23 Категорія: 310030000 Демчик Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

секретар Новицька Н.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача ОСОБА_2 ;

відповідач ОСОБА_3 ;

треті особи - ОСОБА_4 , Бахмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Бахмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання батьківства,

в с т а н о в и в:

06.07.2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Бахмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання батьківства.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у вересні 2021 року він почав стосунки з ОСОБА_4 , яка з 09.08.2018 року перебувала в шлюбі з відповідачем, але шлюбні відносини між нею та відповідачем були припинені з 25.08.2020 року.

З вересня 2021 року вони почали проживати спільно за адресою: АДРЕСА_1 .

У вересні 2022 року ОСОБА_5 повідомила його що вагітна, а ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила сина ОСОБА_6 , але оскільки дитина народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу, у свідоцтві про народження дитини батьком дитини вказаний відповідач.

Шлюб між ними було розірвано 24.05.2023 року.

Вважаючи себе батьком дитини, просить визнати його батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виключити з актового запису про народження дитини відомості про ОСОБА_3 , як батька дитини, внести зміни до актового запису про народження дитини, вказавши його батьком дитини та змінити по-батькові з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Бахмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( вул. Соборності, 42, м. Бахмач, Чернігівська область, 16500) про визнання батьківства - залишено без задоволення.

Вирішуючи спір та залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в судовому засіданні не доведено належними, допустимими доказами, що він є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який народився в м. Бахмач, Ніжинського району Чернігівської області відповідно до свідоцтва про народження, складеного Бахмацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23 травня 2023 року № 62. Виключити з актового запису про народження ОСОБА_6 , складеного Бахмацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23 травня 2023 року № 62, відомості про батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_6 , складеного Бахмацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23 травня 2023 року № 62, записавши батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , змінити по батькові з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки рішення щодо визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Скаржник в апеляційній скарзі вказує, що ОСОБА_3 не бажає звернутися з позивачем та ОСОБА_4 до відділу реєстрації актів цивільного стану добровільно для внесення змін до актового запису про народження дитини, але разом з тим не заперечує проти задоволення позовних вимог. За таких обставин, ОСОБА_1 вважає, що батьківство може бути визнано за рішенням суду без проведення судово-генетичної експертизи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

При розгляді справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 26.02.2015 року виданого Бахмацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 237 (а.с.6).

Згідно свідоцтва про народження батьками ОСОБА_6 записані: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_4 (а.с.6).

ОСОБА_1 звертаючись в суд з даним позовом, позовні вимоги обґрунтував тим, що насправді він є справжнім батьком дитини, оскільки з вересня 2021 року він почав стосунки з ОСОБА_4 , яка з 09.08.2018 року перебувала в шлюбі з відповідачем, але шлюбні відносини між нею та відповідачем були припинені лише з 25.08.2020 року. Вказує, що оскільки дитина народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу, у свідоцтві про народження дитини батьком дитини вказаний відповідач.

Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи. Правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі мають таке правове регулювання.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який

не суперечить закону.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України, далі СК України).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (стаття 141 СК України).

Згідно із частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини

у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 СК України дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя.

Згідно з приписами частини першої статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

Статтею 145 СК України урегульовано питання визначення прізвища дитини та зазначено, що якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частини п`ятої статті 148 СК України у разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини.

Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй

від 21 грудня 1995 року) (далі Конвенція ООН про права дитини), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини).

Кожна дитини відповідно до статті 7 Конвенції ООН про права дитини має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Статтею 8 Конвенції ООН про права дитини визначено обов`язок держави поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання.

Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності.

Одним із основних засобів ідентифікації дитини є її ім`я, яке надається дитині при народженні і складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 752/13549/22.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2023 року у справі № 592/4443/17 (провадження № 61-9923св22) зазначено: «відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як докази для встановлення батьківства в суді можуть бути досліджені зокрема: листи, телеграми, в яких він повідомляє про можливість народження чи народження його дитини певною жінкою; заява відповідача за місцем роботи про надання йому відпустки у зв`язку з народженням дитини; показання свідків про виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, обрання імені дитини тощо. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це».

Так, на підтвердження своїх позовних вимог, позивачем надано довідку про реєстрацію місця проживання, копію заочного рішення Талалївського районного суду від 24.05.2023 року, копію довідки Талалаївської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області № 154 від 24.05.2023 року (а.с.5-9).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №113 від 06.03.2023 року, зареєстрованим місцем проживання позивача з 08.06.2012 року є АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 24.05.2023 року розірвано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , зареєстрований 09.08.2018 року.

Згідно довідки Талалаївської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області №154 від 24.05.2023 року, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 . Має наступний склад сім`ї: співмешканка - ОСОБА_4 , проживає без реєстрації; син співмешканки - ОСОБА_6 , проживає без реєстрації; мати ОСОБА_10 ; батько - ОСОБА_11 ; брати ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши вищезазначені докази подані позивачем до суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не доведено, що він є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Довідка Талалаївської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області № 154 від 24.05.2023 року про те, що з ОСОБА_1 проживає без реєстрації співмешканка ОСОБА_4 , син співмешканки - ОСОБА_6 не дає підстави суду вважати про те, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_6 . Інших доказів на підтвердження позовних вимог суду надано не було.

Що стосується показів свідка ОСОБА_14 , то колегія суддів вважає зазначити, що з наданих показів неможливо встановити хто дійсно є батьком ОСОБА_6 , оскільки остання засвідчила лише той факт, що з вересня 2021 року ОСОБА_15 почала проживати з позивачем, а в березні 2022 року вона дізналася, що Яна вагітна.

Колегія суддів зазначає, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції в матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_3 про визнання позову, як і відсутні дані про визнання батьком дитини ОСОБА_1 ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (постанова Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18)

Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний.

Відповідно до ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами не надані відповідні висновки експертів цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо правильності.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач до суду клопотання про призначення експертизи для встановлення батьківства не подавав, при цьому в апеляційній скарзі зазначив, що батьківство може бути визнано за рішенням суду без проведення судово-генетичної експертизи.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом та самостійно не замовив проведення експертизи, також не просив суд призначити судово-генетичну експертизу з метою підтвердження факту свого батьківства, не надав суду інших належних доказів, які б без сумніву підтверджували факт батьківства, натомість останній обмежився лише довідкою Талалаївської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області №154 від 24.05.2023 року про те, що з ним проживає ОСОБА_4 , та її син - ОСОБА_6 , яка свідчить лише про факт спільного проживання, а не про факт батьківства ОСОБА_1 .

Позивачем не було подано до суду будь-яких листів, телеграм, в яких ОСОБА_4 повідомляла ОСОБА_1 про можливість народження чи народження дитини, заяви за місцем роботи про надання йому відпустки у зв`язку з народженням дитини та інших подібних доказів.

Враховуючи вищевикладене правове регулювання та надані сторонами справи докази, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції у даній справі про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо визнання батьківства, адже мотивування заявлених позовних вимог ґрунтується лише на твердженні позивача, однак доказів існування цих обставин суду не надано.

Відтак суд першої інстанції вирішив спір у справі з належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, що при апеляційному перегляді справи не спростовано.

За відсутності доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог посилання скаржника на те, що суд самоусунувся від оцінки доказів та обставин справи є необґрунтованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно того, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого

цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного

законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-

примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права

або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване

право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або

невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для

звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Оскільки, на момент розгляду даної справи сторони по справі не зуміли вирішити в позасудовому порядку питання про факт батьківства ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 , який записаний батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_6 не зверталися в добровільному порядку до відділу реєстрації актів цивільного стану для внесення змін до актового запису про народження ОСОБА_6 , складеного Бахмацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23 травня 2023 року № 62, тому колегія суддів приходить до висновку, що між сторона існує спір, а отже доводи скаржника стосовно того, що відповідач не заперечує проти задоволення апеляційної скарги не підлягає до задоволення.

Що стосується поданих пояснень до суду відповідачем ОСОБА_3 , які були зареєстровані 21.02.2024 року колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

В ухвалі Черкаського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 19.02.2024 року встановлено строк на подання відзиву, а саме 5 днів з моменту одержання ухвали.

Згідно поштового рекомендованого повідомлення, ухвала суду ОСОБА_3 була отримана 22.02.2024 року. Отже, останнім днем для подання відзиву на апеляційну скаргу у даній справі є 27 березня 2024 року.

Пояснення по справі згідно поштового конверту було направлено 05.03.2024 року, тобто поза межами надано строку в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Як визначено частиною 2 статті 127 ЦПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Згідно із положеннями частини 1, 3 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк.

Колегією суддів встановлено, що пояснення відповідача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу без клопотання про продовження строку на їх подачу надійшов до Черкаського апеляційного суду поза межами п`ятиденного строку, встановленого ухвалою суду від 19.02. 2024 року для подачі відзиву.

Відповідно до частини 2 статті 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на викладене, оскільки надіслані відповідачем пояснення на апеляційну скаргу після закінчення визначеного ухвалою суду п`ятиденного строку, колегія суддів приходить до висновку, що указані пояснення слід залишити без розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а заочне Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2023 року без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді