Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/770/24

05 грудня 2024 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Куценка О.О., секретаря судового засідання Двібородчин І.В. за участю: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката - Неште А.І., представника відповідача адвоката Шургот О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Богородчани цивільну справу за позовною заявою представника позивача адвоката Неште Алли Іванівни, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Богородчанська селищна рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області про усунення перешкод та зобов`язання до вчинення дій,

в с т а н о в и в:

31 травня 2024 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява представника позивача адвоката Неште Алли Іванівни, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Богородчанська селищна рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області про усунення перешкод та зобов`язання до вчинення дій.

В позові зазначають наступне: Позивач ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) є власником земельної ділянки площею 0,0598 га кадастровий номер :01:003:0321 для ведення особистого селянського господарства.

Відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2032 га кадастровий номер :01:003:0197 для будівництва та обслуговування житлового будинку.

З урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до земельної ділянки позивача з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідача.

Весь час дотримуючись правил добросусідства, керуючись усною домовленістю між власниками, Позивач здійснювала проїзд, прохід до своєї земельної ділянки кадастровий номер :01:003:0321 через земельну ділянку відповідача кадастровий номер :01:003:0197.

Крім того, на замовлення Відповідача - ФОП ОСОБА_4 розробив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту. Відомості про межі земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту були внесені до Державного земельного кадастру, проектантом ФОП ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з ДЗК про земельну ділянку площею 0,2032 га кадастровий номер :01:003:0197, яка належить відповідачу.

На підставі даної документації між Позивачем та Відповідачем, було укладено та підписано письмовий Договір на встановлення земельного сервітуту від 28 серпня 2019 року.

Зазначений Договір підписаний двома сторонами, зареєстровані обмеження в ДЗК, однак не зареєстровано право земельного сервітуту в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На думку позивача відповідач навмисно ухиляється від реєстрації права земельного сервітуту в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також не надає другий примірний оригіналу, підписаного Договору для Позивача. Всі свої дії Відповідач мотивує тим, що Договір не зареєстровано і відповідно жодних прав у Позивача на вільний проїзд не має.

З весни минулого року Відповідач почав здійснювати перешкоди, перекриваючи проїзд, шляхом встановлення на дорозі власного трактора та причепу до нього, а також перекрив проїзд висипавши на дорогу каміння.

На початку 2024 року Відповідач облаштував проїзд до власного житлового будинку засипавши гравію на частину дороги. Заїзд яким користувався Позивач, так і залишився грунтовим без покращення.

Незважаючи на ті обставини, що позивач використовує даний заїзд три рази на рік для обробки земельної ділянки, сінокосіння та збирання сінна, Відповідач вимагає від Позивача відшкодування на облаштування заїзду до його власного житлового будинку у розмірі 25000 грн.

Саме з цих причин, останній здійснює перешкоди у користуванні заїзду, відповідно до укладеного Договору земельного сервітуту.

Позивач не заперечує на часткове повернення коштів, про те, просив надати відповідні квитанції та доказ понесених витрат, однак у будь-якому випадку погоджувався частково у розмірі 10% відшкодувати вартість понесених Відповідачем витрат, зауваживши, що використовує проїзд лише сезонно.

Позивач так і не змогла у цьому році обробити земельну ділянку, посадити город.

В зв`язку з ситуацією яка склалась, Позивач звернулась до Богородчанської селищної ради із заявою від 14 березня 2024 року про доступ до своєї земельної ділянки.

За результатами її звернення, комісією з розгляду земельних спорів, було встановлено, що дійсно існує даний проїзд, що він є необхідний для обслуговування земельної ділянки Позивача та було запропоновано звернутись до суду для вирішення цього спору.

Просили суд усунути перешкоди у користуванні заїздом до власної земельної ділянки площею 0,0598 га кадастровий номер :01:003:0321 для ведення особистого селянського господарства, шляхом звільнення проїзду та зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкоди при користуванні заїздом. Стягнути з Відповідача судові витрати.

Ухвалою від 03 червня 2024 року було відкрито провадження по справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження.

В подальшому представник Позивача адвокат Неште А.І. 27 серпня 2024 року подала заяву про зміну предмету позову(а.с.94-95), відповідно до якої просила суд: усунути перешкоди у користуванні заїздом до власної земельної ділянки площею 0,0598 га кадастровий номер :01:003:0321 для ведення особистого селянського господарства, шляхом звільнення проїзду та зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкоди при користуванні заїздом.

Зобов`язати ОСОБА_2 повторно укласти договір про встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці площею 0,2032 га кадастровий номер :01:003:0197 для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 в інтересах ОСОБА_1 на право проходу та проїзду на велосипеді(07.01) на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (07.02) (вид земельного сервітуту відповідно до ст.99 ЗК України) площею 0,0304 га, згідно з кадастровим планом земельної ділянки із зазначенням меж частини земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту.

23 жовтня 2024 року представник Позивача адвокат Неште А.І. подала письмову заяву про зміну предмету позову (а.с.115) відповідно до якої уточнила вимогу, щодо усунення усунути перешкод у користуванні заїздом до власної земельної ділянки площею 0,0598 га кадастровий номер :01:003:0321 зазначивши: щодо усунення перешкод у користуванні заїздом до власної земельної ділянки земельної ділянки площею 0,3988 га кадастровий номер :01:003:0320. В іншій частині вимоги залишила без змін.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2024 року було закрито підготовче провадження та справа була призначена до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні Позивач та її представник адвокат Неште А.І. підтримали доводи позову та просили його задовольнити.

Представник відповідача адвокат Шугорт О.В. у судовому засіданні позов не визнала про що надала письмові пояснення, зазначивши наступне.

Провадження в частині вимоги про усунення перешкод в користуванні заїздом до власної земельної ділянки площею 0,0598 га, кадастровий номер :01:003:0321 для ведення особистого селянського господарства шляхом звільнення проїзду та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди при користуванні заїздом при необхідності, слід закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки, як встановлено в матеріалах справи і підтверджено дослідженими доказами, будь-яких перешкод у доступі до своєї земельної ділянки Позивачу не чиниться, а порушене право відсутнє.

Так, перешкоди у вигляді причепа чи трактора, який відповідач залишав в проїзді до земельної ділянки Позивача, мали тимчасовий характер на час виконання Відповідачем робіт по облаштуванню дороги та на цей час відсутні будь-які докази, що Відповідач чинить перешкоди Позивачу у користуванні цим проїздом.

Стосовно вимоги про повторне укладення Договору сервітуту, вказала що Договір на встановлення земельного сервітуту укладений 28 серпня 2019 року. Договір є підписаний двома сторонами, ними досягнуто домовленостей щодо всіх істотних умов Договору, сама земельна ділянка сервітутного обмеження зареєстрована у Державному земельному кадастрі. Даний договір ніким не оспорювався, не скасовувався та є чинним на даний момент. Зазначений Договір додається як письмовий доказ позивачем до позовної заяви. Тому, оскільки договір вже є укладеним, то відсутні правові підстави для його повторного переукладення.

Вважає, що зазначена позовна вимога є неефективним способом захисту, оскільки не відновить порушене право позивача у випадку її задоволення, оскільки , договір сервітуту вже є укладеним і у випадку відмови відповідача в підписанні договору позивач ніяк своє право не відновить.

Тому просила відмовити в задоволенні вимоги: зобов`язати ОСОБА_2 , повторно укласти договір про встановлення земельного сервітуту.

Вислухавши учасників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що Позивач ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) є власником земельної ділянки площею 0,0598 га кадастровий номер :01:003:0321 для ведення особистого селянського господарства (а.с.11).

Також, Позивач ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) є власником земельної ділянки площею 0,1101 га кадастровий номер :01:003:0322 для будівництва і обслуговування житлового будинку (а.с.12) та земельної ділянки площею 0,3988 га кадастровий номер :01:003:0320 для ведення особистого селянського господарства(а.с.13).

Відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2032 га кадастровий номер :01:003:0197 для будівництва та обслуговування житлового будинку(а.с.14).

З дослідженого судом копії Договору на встановлення земельного сервітуту від 28 серпня 2019 року(а.с.23), укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_5 вбачається, що власник земельної ділянки площею 0,2032 га кадастровий номер :01:003:0197 ОСОБА_2 , встановлює постійний безоплатний земельний сервітут для обслуговування земельної ділянки ОСОБА_5 , а саме право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху згідно кадастрового плану.

Згідно з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 0,2032 га кадастровий номер :01:003:0197, внесені відомості про земельний сервітут, право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, площа земельної ділянки 0,0304 га до земельної ділянки кадастровий номер :01:003:0320 для ведення особистого селянського господарства площею 0,3988 га, що належить Позивачу ОСОБА_1 (а.с.15-21).

З листа Богородчанської селищної ради від 22 квітня 2024 року с/282 (а.с.24), вбачається, що селищна рада інформує ОСОБА_6 , що її звернення від 14 березня 2024 року про доступ до її присадибної земельної ділянки розглянуто на місці комісією з розгляду земельних спорів. Роз`яснено, що виключно судом вирішуються земельні спори з проводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Про будь- які перешкоди, які чиняться відповідачем в користуванні заїздом позивачу до своєї ділянки селищною радою не зазначено.

З дослідженого листа Богородчанської селищної рад від 21 серпня 20024 року №18/02-34/3243 на адвокатський запит представника відповідача ОСОБА_7 (а.с.92) з метою отримання інформації про встановлення факту існування перешкод проходу чи проїзду до земельної ділянки площею 0,0598 га кадастровий номер :01:003:0321, вбачається, що звернень щодо перешкод у користуванні даною земельною ділянкою від ОСОБА_1 не надходило.

Виходячи з встановлених обставин, суд застосовує норми матеріального права.

Згідно зі ст. 395 ЦК України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає в обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Так, ЦК України визначає сервітут одним з речових прав на чуже майно. Сервітут встановлюється, згідно зі ст. 401 ЦК України, якою передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно зі ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Частиною 1 ст. 2 ЗК України визначено, що земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. При цьому земельні відносини регулюються Конституцією України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 ЗК України), а земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин (ч. 1 ст. 4 ЗК України).

У відповідності до ст. 9 ЦК України його положення застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Отже, спірні правовідносини щодо встановлення земельного сервітуту за своєю юридичною природою регулюються нормами земельного права і в субсидіарному порядку нормами цивільного права.

Земельним кодексом України у главі 16 визначено поняття "право земельного сервітуту", яке розглядається як право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) (частина 1 статті 98 Земельного кодексу України). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Статтею 98 ЗК України визначено, що власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельних сервітутів та наведено види таких земельних сервітутів.

Згідно зі ст. 100 ЗК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Таким чином, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (частина друга статті 402 ЦК України). Цьому кореспондує частина друга статті 100 ЗК України.

Відповідно до ч. 11 статті 79-1 Земельного кодексу України, державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.

В той же час, за ч. 6 статті 21 Закону України Про державний земельний кадастр, відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, а також на підставі інших видів документації із землеустрою, за якою здійснюється формування земельної ділянки.

Щодо вимоги Позивача про усунення перешкод у користуванні заїздом до власної земельної ділянки:

Як зазначає Позивач, з весни 2023 року Відповідач почав здійснювати перешкоди, перекриваючи проїзд, шляхом встановлення на дорозі власного трактора та причепу до нього, а також перекрив проїзд висипавши на дорогу каміння. Відповідач вимагає від Позивача відшкодування на облаштування заїзду до його власного житлового будинку у розмірі 25000 грн. та з цих причин, здійснює перешкоди у користуванні заїзду Позивачу, відповідно до укладеного Договору земельного сервітуту.

В якості доказів Позивачем надано фотографії проїзду (а.с.25-37), даючи оцінку вказаним доказам суд не приймає до уваги як належні, достовірні та достатні докази у розумінні статей 77,79,80 ЦПК України.

Суд погоджується з доводами представника Відповідача, що вказані фотознімки не можуть бути належними доказами, оскільки вони фіксують стан речей в момент фотозйомки і не підтверджують факт здійснення Відповідачем перешкод Позивачу у користуванні його земельною ділянкою та не спростовують доводи Відповідача, що така перешкода мала тимчасовий вимушений характер у зв`язку з облаштування дорожнього покриття.

Також не є достатніми та належними доказами на підтвердження обгрутованості доводів Позивача показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Так, свідок ОСОБА_8 дав показання, що він є батьком Позивачки, а Відповідач ОСОБА_2 є його двоюрідним братом. Вже, як рік він та його дочка мають конфлікт з ОСОБА_12 з приводу користування проїздом до земельної ділянки його дочки ОСОБА_1 . ОСОБА_13 залишає причеп у проїзді, а коли вони намагаються проїхати чи пройти то останній свариться та не дозволяє проїхати до городу.

Свідок ОСОБА_9 дала показання, що мешкає по АДРЕСА_2 . Їй відомо, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні її земельною ділянкою, шляхом перекриття проїзду, а саме ставить причеп в облаштованому проїзді. На цей час причеп на дорозі відсутній.

Свідок ОСОБА_10 дав показання, що є сусідом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . ОСОБА_8 йому розповідав, що ОСОБА_2 вже як рік не пропускає чинить перешкоди ОСОБА_1 у доступі (проїзді) до її земельної ділянки.

Свідок ОСОБА_11 дала показання, що Позивачка ОСОБА_1 є її похресниця. Від останньої вона чула про наявний конфлікт з ОСОБА_2 . Вона особисто чула сварку між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Від ОСОБА_1 вона чула, що сусід ОСОБА_12 не пускає її до свого городу. Чула із своєї хати, що ОСОБА_13 свариться та забороняє проїзд ОСОБА_1 до її земельної ділянки, залишаючи у проїзді причеп чи трактор.

Так, показання з свідків не підтверджують факт наявності на цей час перешкод в користування заїздом та не спростовують позицію представника Відповідача, що перешкоди мали тимчасовий і вимушений характер у зв`язку з ремонтом дороги.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Подавши свої докази, Позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов у цій частині не підлягає задоволенню.

Суд приймаючи до уваги викладене вважає, що стороною Позивача не надано належних доказів на обгрунтування позову, що Відповідачем на цей час чиняться будь-які перешкоди Позивачу у користуванні заїздом до власної земельної ділянки.

Так, Позивач повинен довести, що діями Відповідача порушуються на цей час права позивача. Однак, жодних належних доказів на підтвердження обставин, що такі перешкоди існують на цей час Відповідачем до суду не надано.

За таких обставин суд вважає, що в задоволені заявлених вимог у цій частині слід відмовити у зв`язку із їх недоведеністю Позивачем.

Щодо вимоги про зобов`язання Відповідача повторно укласти договір про встановлення земельного сервітуту:

Загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

З огляду на викладені норми законодавства, суд висновує, що в спірних правовідносинах право вимоги про встановлення сервітуту належить Позивачу, яка має намір користуватись чужою земельною ділянкою, до власника (володільця або землекористувача) такої ділянки, щодо якої встановлюється земельний сервітут.

До вказаного висновку суд приходить з урахуванням, з аналізу положень ч. 2 ст. 402 ЦК України та ч. 2 ст. 100 ЗК України, в яких визначено порядок встановлення земельного сервітуту.

Так ч.2 ст. 402 ЦК України передбачено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Разом з цим, Позивачем не надано доказів, щодо недосягнення з Відповідачем домовленості про встановлення сервітуту. Навпаки такий Договір був укладений 28 серпня 2019 року, підписаний сторонами, зареєстровані обмеження в ДЗК, однак не зареєстровано право земельного сервітуту в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Водночас суд зазначає, що, вирішуючи цивільний спір, суд з`ясовує, чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 15 ЦК України закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільного права чи інтересу це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалась Верховним Судом, та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19.

Додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19).

Водночас ефективність позовної вимоги про зобов`язання Відповідача повторно укласти договір про встановлення земельного сервітуту має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Суд враховує, що спосіб встановлення сервітуту впливає на можливість обрання способу захисту і, як вбачається, якщо законом передбачено можливість встановлення сервітуту як договором, так і рішенням суду, то, відповідно, і способами захисту в цьому випадку можуть бути звернення до суду як з вимогою про визнання договору укладеним, так і з вимогою про встановлення сервітуту за рішенням суду.

Тлумачення вищенаведених положень цивільного і земельного законодавства України свідчить про те, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки, сервітут це право користування чужим майном (ст. 401 ЦК України).

З урахуванням наведеного вище, суд виснує, що Позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, в частині заявленої вимоги зобов`язати Відповідача повторно укласти договір про встановлення земельного сервітуту.

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, постанові Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі №915/1890/19 тощо).

За таких обставин в задоволені позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13,76,77-80,81, 82, 89,141, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволені позову представника позивача адвоката Неште Алли Іванівни, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Богородчанська селищна рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області про усунення перешкод та зобов`язання до вчинення дій відмовити.

Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя :