ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4196/24 Справа № 235/739/24 Суддя у 1-й інстанції - Філь О. Є. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді БондарЯ.М.

Суддів Зубакової В.П., Агєєва О.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач- Товариство з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Сакун Віталій Анатолійович, на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2024 року, яке ухвалено суддею Філь О.Є. у місті Покровську Донецької області та повне судове рішення складено 26 лютог 2024 року,

УСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , 23 січня 2024 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 44 927,82 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100 000,00 грн.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначив, що перебував з відповідачем у трудових відносинах з 16.09.2013 року по 06.10.2013 року та з 27.02.2018 року по 23.05.2021 року, був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2023 року з відповідача стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 118 543,05 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 70 000,00 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 492,75 грн.

Виплату цих сум було проведено у примусовому порядку виконавцем 22.01.2024 року.

Законодавством передбачено, що, якщо виплата зарплати затримується на один і більше календарних місяців, роботодавець зобов`язаний нарахувати і виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати (ст. 34 Закону України про оплату праці та ст. 1, 2 Закону України № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Беручи до уваги, що відповідачем були порушені строки виплати заробітної плати, то відповідач зобов`язаний виплатити компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати. За розрахунками позивача розмір компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату становить 44 927,82 грн за період з червня 2021 року по грудень 2023 року.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тому позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволені частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 44 927,82 грн (сорок чотири тисячі дев`ятсот двадцять сім гривень 82 коп).)

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» судовий збір на користь держави у розмірі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі представник позивач ОСОБА_1 адвокат Сакун В.А., посилаючись на незаконність судового рішення в частині відмовлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просить скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про повне задоволення заявлених позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 44 927,82 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 100 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суми компенсації входять до фонду додаткової заробітної плати, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за період затримки всіх належних йому до виплати сум, у порядку ст.117 КЗпП України, за весь період затримки розрахунку. При цьому, вказує на те, що зміни до ст.117 КЗпП України щодо обмеження виплат шестимісячним строком було внесено лише у липні 2022 року, а, згідно зі статтею 58 Конституції України, закони зворотної дії у часі не мають, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, то зобов`язання сплатити середній заробіток обмежено шестимісячним строком лише з 01.07.2022, та в даному випадку строк для виплати скоротиться до 01.01.2023. Вважає, що середній заробіток в розмірі 100 000 грн. буде справедливим та обґрунтованим.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справі, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог,за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачем ТОВ «Краснолиманське» у трудових відносинах з 16.09.2013 року по 06.10.2013 року та з 27.02.2018 року по 23.05.2021 року, був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2023 року (справа № 204/4922/23) з відповідача стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 118 543,05 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 70 000,00 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 492,75 грн (а.с. 16-19).

Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» №285 від 05.09.2023 року середньоденний заробіток позивача складає 454,14 грн, що встановлено вищевказаним рішенням (а.с. 13).

Виплату цих сум було проведено у примусовому порядку виконавцем 03.01.2024 року.

Судом встановлено, що грошові кошти в сумі 118543,05 грн в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 , стягнутої рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2023 року виплачені позивачу 22.01.2024 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Краснолиманське» простягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанціївиходив з того, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року у справі №204/4922/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні було встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 24 травня 2021 року по 01 січня 2023 року, та за цей період середній заробіток на користь позивача був стягнутий, при цьому суд зменшив його розмір до 70000,00 грн, то позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100000,00 грн задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованимє рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення, в зазначеній частині, не відповідає, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції станом на день звільнення позивача, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Позивач ОСОБА_1 звільнений 23 травня 2021 року.

Приписи статті 117 КЗпП України, у редакції до 01 липня 2022 року, не містили в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком.

При цьому, Закон України №2352-ІХ від 01 липня 2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

Отже, даний Закон України містить норми прямої дії та поширює свою дію на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 23 травня 2021 року.

Відповідно до ч.1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає із Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно, зміст суб`єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Таким чином, період стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку визначається за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідної затримки розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження №11-1210апп19).

З матеріалів даної справи вбачається, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року у справі №204/4922/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні було встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 24 травня 2021 року по 01 січня 2023 року, та за цей період середній заробіток на користь позивача був стягнутий, при цьому суд зменшив його розмір до 70000,00 грн (а.с.16-19).

Рішення суду виконано 22.01.2024 року

Таким чином, позивачем доведено факт того, що мало місце порушення законодавства про працю та у нього виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2023 року (період по який за рішенням було стягнуто середній заробіток) по 22 січня 2024 року (день виконання рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від від 31 жовтня 2023 року).

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що суми компенсації входять до фонду додаткової заробітної плати, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за період затримки всіх належних йому до виплати сум, у порядку ст. 117 КЗпП України, за весь період затримки розрахунку, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне.

Отже, позивач ОСОБА_1 має право на стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період 01 січня 2023 року по 22 січня 2024 року.

Всього затримка виконання рішення суду та сплати усіх належних при звільненні сум склала 276 робочих дні.

Середньоденна заробітна плата позивача становить 454,14 грн, що встановлено Довідкою ТОВ «Краснолиманське» від 05.09.2024 за №285 (а.с.13-зворот).

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2023 року по 22 січня 2024 року складає 125 342,64 грн.

Позивач поставив питання про стягнення середнього заробітку в розмірі 100 000 грн.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах іпрацівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним єперіод такого прострочення.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21, від 15 березня 2023 року в справі № 201/8085/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 201/8083/21, від 17 травня 2023 року у справі № 201/8082/21.

Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню з ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року, у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-62цс18), зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України та приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 50 000 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Краснолиманське» простягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги, в розмірі 1211,20 грн, тобто пропорційно до задоволених вимог (50%) (968,96 грн (судовий збір сплачений за подання позовної заяви майнового характеру) + 1453,4 грн (судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги) = 2422,40 грн).

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат Сакун Віталій Анатолійович, задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні-скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненніза період з 01 січня 2023 року по 22 січня 2024 року в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги, в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 червня 2024 року.

Головуючий:

Судді: