Справа № 465/6173/22 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/1554/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_7 А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, заданої дорожньо - транспортною пригодою та витрат на спорудження пам`ятника.

В обгрунтування позовних вимог покликаються на те, що 18 червня 2019 року, водій ОСОБА_5 , керуючи автобусом «Van Hool N-917 Altano», д.р.н НОМЕР_1 , здійснюючи перевезення пасажирів маршрутом «Неаполь (Італія) - Херсон», допустив порушення правил дорожнього руху, здійснивши наїзд на задню частину причепа «Schmitz SKO24», д.р.н. НОМЕР_2 , внаслідок чого син позивачів, ОСОБА_6 , отримав тілесні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За наслідками дорожньо-транспортної пригоди розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення, в ході якого встановлено, що водій ОСОБА_5 на момент вчинення кримінального правопорушення перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , і як водій виконував трудові обов`язки на автотранспорті, який на відповідних правових підставах використовується відповідачем. Вважають, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, оскільки особа, яка керує джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела, не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим. Внаслідок смерті сина, який був для батьків найріднішою, найближчою, найдорожчою людиною, що загинув у надто молодому віці, вони, розуміючи те, що син ніколи до них не повернеться, пережили значний стрес, зазнали душевного болю, страждань, переживань, які є постійними, відчувають психологічну пригніченість, неспокій, біль, що спричинило їм глибокі моральні страждання та задало моральної шкоди.

З наведених підстав просять:

-стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 500 000 грн. моральної шкоди;

-стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 37 973 грн. витрат, понесених на виготовлення пам`ятника;

-стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1 500 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2024 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частково задоволено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 500 000 грн. моральної шкоди та 37 973 грн витрат, понесених на виготовлення пам`ятника, а всього разом 537 973 грн.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 500 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 судовий збір в сумі 10379,73 грн. в дохід держави.

Рішення суду оскаржив представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що витрати на спорудження надгробного пам`ятника не охоплюється поняттям шкода, завдана працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, і взагалі не входять до поняття «шкода», а є лише витратами, тому не підлягають компенсації роботодавцем замість працівника. Зазначає, що законодавець покладає обов`язок з відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника саме на особу, яка завдала шкоди смертю потерпілого. Вважає, що товарний чек не є розрахунковим документом та не свідчить про понесення витрат на встановлення надгробного пам`ятника,а інших доказів, які б підтверджували понесення таких витрат ОСОБА_3 , позивачі не надали. Вказує, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди, відтак обов`язок з виплати витрат на спорудження надгробного пам`ятника покладено на страховика, а саме, на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Граве Україна».Звертає увагу, що позивачі не надали суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували завдання їм моральної шкоди. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що страховик виплатив позивачам страхове відшкодування. Наголошує, що позивачі, які є батьками загиблого ОСОБА_6 ,отримали значно більшу компенсацію моральної шкоди, ніж його дружина та дитина, які проживали з ним однією сім`єю та мали тісніші соціальні зв`язки. На думку апелянта, шкода не була завдана при виконанні водієм своїх трудових обов`язків, оскільки водії грубо порушили умови виконання перевезення, не дотримавшись черговості заміни водіїв. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_7 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди та витрат на спорудження пам`ятника, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 помер внаслідок отриманих тілесних ушкоджень в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини водія ОСОБА_5 , який на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , та з урахуванням глибини, характеру, тривалості моральних страждань, завданих позивачам смертю сина, вважав підставним стягнення з відповідача на користь кожного з позивачів по 500 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, що, як вважав суд першої інстанції, відповідає засадам розумності, пропорційності та справедливості та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 37973.00 грн. витрат на спорудження пам`ятника.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з роз`ясненнями пункту 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст.1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень пункт 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події. (п.1 ч. ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається, до них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду, при цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц (провадження №14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Судом встановлено, що 18 червня 2019 року, водій ОСОБА_5 , керуючи автобусом «Van Hool N-917 Altano», д.р.н НОМЕР_1 , здійснюючи перевезення пасажирів маршрутом «Неаполь (Італія) - Херсон», допустив порушення правил дорожнього руху, здійснив наїзд на задню частину причепа «Schmitz SKO24», д.р.н. НОМЕР_2 , внаслідок чого син позивачів, ОСОБА_6 , отримав тілесні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 травня 2023 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі, позбавлено ОСОБА_5 права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 від призначеного основного покарання звільнено з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3 роки.

Цивільні позови задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 373 452 грн. моральної шкоди.

В решті позову ОСОБА_8 відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 230 744,30 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Граве Україна» на користь ОСОБА_9 75 114 грн. матеріальної шкоди та 3755.70 грн. моральної шкоди, а всього - 78 869.70 грн.

В решті позову ОСОБА_9 відмовлено.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_3 , виданим повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області 28 травня 2009 року, підтверджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_6 .

Свідоцтвом про зміну імені серія НОМЕР_4 , виданим 28 травня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області, підтверджується, що ОСОБА_6 змінив ім`я на ОСОБА_6 .

Згідно з копією трудової книжки серія НОМЕР_5 з 11 листопада 2015 року ОСОБА_5 працює на посаді водія автобуса у ФОП ОСОБА_1 , який надає послуги, в тому числі і з перевезення пасажирським наземним транспортом міського та приміського сполучення, іншим пасажирським наземним транспортом та ін.

Стаття 23.1 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» cтрахове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

На момент дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 18 червня 2019 року, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «VanHool N-917 Altano», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована ПрАТ «СК «Граве Україна» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/8513961.

Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/8513961 страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 200 000 грн., а за шкоду, заподіяну майну - 100 000 грн., з франшизою - 0 грн.

13 вересня 2019 року ТзОВ «Відшкодування» в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 звернулося до ПрАТ «СК «Граве Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування, в які просило виплатити страхове відшкодування в загальному розмірі 200 000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок ТзОВ «Відшкодування» № НОМЕР_6 для переказу потерпілим членам сім`ї загиблого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , а саме, на підставі ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - матері загиблого ОСОБА_4 - 12 519 грн. моральної шкоди, батькові загиблого ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , дружині загиблого ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та сину загиблого ОСОБА_10 - 12 519 грн. моральної шкоди та 150 228 грн. відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника на підставі статті 1200 ЦК України.

Випискою по рахунку № НОМЕР_6 підтверджується, що ПрАТ «СК «Граве Україна» виплатило страхове відшкодування ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , в її інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_10 , в розмірі 200 000 грн. шляхом перерахування коштів двома траншами по 100 000 грн. 12 грудня 2019 року та 16 грудня 2019 року.

А відтак, з врахуванням ліміту відповідальності та сум, виплачених СК «Граве Україна», страхова компанія здійснила належні від неї ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , та малолітнього ОСОБА_10 , страхові виплати, передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статтею 1200 ЦК України.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та стягуючи з ФОП ОСОБА_1 на їх користь по 500000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 18 червня 2019 року з вини водія, який на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з відповідачем, суд першої інстанції врахував душевну біль, душевні переживання та страждання, яких зазнали батьки, втративши найріднішу, найдорожчу для них людину, сина, що загинув в такому молодому віці, які не можуть змиритися з такою дорогою для них втратою, врахував тривалість цих страждань та переживань, їх постійний неспокій, розуміючи, що назавжди втратили підтримку та опору в житті.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції також виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції стягнув на користь батьків загиблого ОСОБА_6 значно більшу грошову компенсацію моральної шкоди, ніж його дружині та дитині, які проживали з ним однією сім`єю та мали тісніші соціальні зв`язки, спростовуються матеріалами справи, зокрема, вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року у кримінальній справі № 671/1603/19.

Зокрема, в мотивувальній частині вироку Волочиського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року у кримінальній справі № 671/1603/19, суд прийшов до висновку про те, що наявні підстави для стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 заподіяної їй моральної шкоди в розмірі 373 452 грн. за вирахуванням сум, які були сплачені їй ОСОБА_5 в розмірі 114 029 грн. та ПрАТ «Граве Україна» в розмірі 12 519 грн., тобто, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної дружині загиблого, суд виходив з того, що такий становить 500 000 грн., що відповідає розміру відшкодування моральної шкоди, стягнутого з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь кожного з позивачів.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року у кримінальній справі № 671/1603/19 стягнуто моральну шкоду лише на користь дружини загиблого, а питання про стягнення моральної шкоди на користь малолітнього сина загиблого вищезазначеним вироком суду не вирішувалося.

Відтак, твердження апелянта про те, що розмір моральної шкоди, відшкодованої батькам загиблого значно перевищує відшкодування моральної шкоди дружині та дитині загиблого не відповідає дійсності та спростовується вищенаведеним.

Покликання апелянта на те, що позивачі не довели належними та допустимими доказами заподіяння їм моральної шкоди, є безпідставними, оскільки моральна шкода, завдана смертю сина є очевидною і полягає у постійних (довічних) моральних переживаннях та стражданнях, завданих смертю найріднішої людини, що призвела до вимушених негативних змін у їхньому житті, а душевний біль від невідворотності втрати сина не зменшився, і перешкоджає нормалізації життєвих взаємовідносин позивачів.

Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_3 , крім стягнення моральної шкоди просив також стягнути з відповідача на його користь 37 973 грн. витрат, понесених на виготовлення пам`ятника.

Відповідно до частини 1 статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно з роз`ясненнями пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Тому вимоги про стягнення витрат на поховання можуть пред`являтись як особами, що мають право на відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю годувальника, так і сторонніми до потерпілого громадянами і організаціями, що фактично понесли ці витрати. Витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 поніс витрати на спорудження пам`ятника в розмірі 37973 грн., що підтверджується товарним чеком від 06 червня 2021 року, належних та допустимих доказів на спростування цієї суми, відповідач суду не надав.

Заперечуючи щодо вимоги про відшкодування витрат, понесених на виготовлення пам`ятника, відповідач, всупереч вимогам ч. 1 ст .81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вартість пам`ятника, витрати на спорудження якого поніс ОСОБА_3 , перевищує граничну вартість стандартних пам`ятників у відповідній місцевості

Враховуючи те, що ОСОБА_3 поніс витрати на спорудження пам`ятника, які підтверджуються належними та допустимими доказами у справі, а ФОП ОСОБА_1 несе відповідальність за шкоду, завдану його працівником під час виконання ним трудових обов`язків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати, понесені на виготовлення пам`ятника в розмірі 37 973 грн.

Доводи апелянта про відсутність доказів спорудження надгробного пам`ятника спростовуються фотографію пам`ятника ОСОБА_6 , що міститься в матеріалах справи.(а.с.157).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2024 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12.12.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк