Постанова

Іменем України

20 червня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/8390/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року та на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року і за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року

в складі судді Шевчука А. В.

у цивільній справі №756/11607/21 Оболонського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

про стягнення боргу за договором позики

У С Т А Н О В И В:

В липні 2021 року ОСОБА_3 , посилаючись на не виконання боржником ОСОБА_2 умов договору позики, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , як до солідарного боржника, про стягнення грошових коштів в сумі 2 959 044,84 грн.

Позов мотивовано тим, що згідно договору позики від 06.08.2020 ОСОБА_2 отримав від позивача у борг грошові кошти в сумі 2 782 250,00 грн, що еквівалентно 100 000,00 доларів США, з терміном повернення до 06.02.2021.

Договір позики було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сальваровською Н. І. за реєстровим № 1223.

Укладання та підписання договору позики здійснювалось ОСОБА_2 під час перебування останнього у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , яка надала нотаріальну згоду на укладання та підписання договору позики та справжність підпису якої засвідчено тим же нотаріусом.

Надаючи свою згоду, ОСОБА_1 підтвердила, що договір позики коштів укладається її чоловіком в інтересах сім`ї та на умовах, які подружжя попередньо обговорили та вважають вигідними для них і укладення договору відповідає їх спільному волевиявленню.

Оскільки кошти повернуті не були, то за договором позики у солідарних боржників утворилася заборгованість у розмірі 2 959 044,84 грн, з яких: 2 782 250,00 грн - сума боргу; 37 960,56 грн - 3% річних від суми боргу; 138 834,28 грн - інфляційній збитки.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач подала до суду відзив, в якому посилаючись на те, що між позивачем та нею не виникло боргових зобов`язань, оскільки позивачем не доведено факту укладення договору позики її чоловіком в інтересах сім`ї, а також факту використання коштів в інтересах сім`ї, у зв`язку із чим не доведено, що є солодарним боржником. Крім того, посилалася на те, що її змусили підписати заяву від 06.08.2020, зміст якої їй відомий не був (т. 1, а с. 92-93). В інших документах вона свій підпис не проставляла.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року позов задоволено у повному обсязі.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року заву позивача про розподіл судових витрат задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала про необґрунтованість висновку суду щодо виникнення у неї солідарного зобов`язання за договором позики, оскільки договір позики укладався не з нею, а із ОСОБА_2 , а вона не надавала згоду останньому у виді заяви від 06.08.2020. Про існування договору позики від 06.08.2020 вона дізналася лише під час розгляду справи.

Крім того, в обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що у реєстраційній книзі у записі нотаріальних дій від 06.08.2020 міститься не її підпис. Суд не врахував, що з квітня 2020 року вони мешкають окремо, що установлено у рішенні Оболонського районного суду від 09.02.2024 у справі №756/92/24.

Також посилалася на та, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні у задоволенні її клопотань, а саме про проведення почеркознавчої експертизи та про зупинення провадження у справі. Додала, що суд не перевірив стан розрахунку суми грошових коштів, тощо.

За наведених обставин, просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Також не погоджуючись з вказаним рішенням суду, третя особа - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що позивачем не зазначено, яким саме чином він отримав нотаріально засвідчені заяву відповідачки від 06.08.2020 та договори купівлі-продажу майна, стороною яких позивач не являється.

Суд не звернув уваги на те, що у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 вказувала, що на неї вчинявся тиск, тому вона підписала заяву від 06.08.2020, а в журналі нотаріальних дій підпис не проставляла.

Суд не звернув уваги, що матеріали справи взагалі не містять доказів, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, оскільки свідоцтва про шлюб в матеріалах справи немає.

Додав, що відповідачкою двічі заявлялось клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, оскільки на неї вчинявся тиск з метою підписання заяви і унаслідок чого вона поставила підпис у заяві, після чого втратила свідомість і у журналі реєстрації нотаріальних дій підпис уже не ставила.

Крім того зазначав, що вимогу про повернення боргу не отримував, позивач не залучав його до справи у якості боржника, і фактично ухвалення судового рішення може призвести до подвійного стягнення суми боргу з обох відповідачів, адже резолютивна частина рішення не містить ідентифікації договору.

За наведених обставин, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідачка також не погодилася із додатковим рішенням суду першої інстанції та звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що додаткове рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зазначила, що суд позбавив її права надати свої заперечення, оскільки не повідомив про час та місце розгляду справи.

Вважала, що розмір витрат є неспівмірними із складністю справи, із обсягом виконаних адвокатом робіт та послуг, які документально не підтверджені.

Подання позовної заяви та участь у декількох судових засіданнях не потребувало значних зусиль та тривалого часу для фахівця у галузі права.

За наведених обставин, просила скасувати додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року та ухвалити нове судове рішення.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні надала пояснення тотожні, зазначеним в апеляційних скаргах, підтримала їх та просила задовольнити з підстав, наведених в них. Також підтримала апеляційну скаргу третьої особи - ОСОБА_2 .

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні надав пояснення та заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив залишити в силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

Третя особа - ОСОБА_2 належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився (а. с. 91, 95).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 , який не з`явився в судове засідання.

Колегія суддів вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , пояснення представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 06.08.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сальваровською Н. І. за реєстровим №1223 на загальну суму 2 782 250,00 грн, що станом на дату укладення цього договору становило 100 000, 00 доларів США.

Відповідно до п. 1 договору позики передачу грошей здійснено до підписання договору, а факт підписання договору позичальником свідчить про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання.

Згідно п. 14 договору позики, договір посвідчено за письмовою згодою дружини позичальника ОСОБА_1 , викладеної в заяві, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Сальваровською Н.І. 06.08.2020 року за реєстровим номером 1222.

В заяві ОСОБА_1 письмово підтвердила, що вищезазначений договір позики грошей укладається її чоловіком в інтересах сім`ї та на умовах, які подружжя попередньо обговорили і вважають вигідними для них, укладення договору відповідає їх спільному волевиявленню.

Також у заяві зазначено, що факт перебування ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про одруження, серії НОМЕР_1 , виданим 07.08.1999 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, відповідний актовий запис №1149.

У п. 2 договору позики від 06.08.2020 року сторони обумовили, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 06.02.2021 року.

Заяву з вимогою про погашення боргу ОСОБА_2 отримав власноручно, про що свідчить підпис ОСОБА_2 на відповідній заяві.

10 березня 2021 року ОСОБА_2 в письмовій заяві, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Сальваровською Н. І. 10.03.2021 року за реєстровим номером 482, підтвердив, що на дату її підписання ним не було здійснено жодних платежів щодо повернення боргу за договором позики, а також те, що кошти за договором позики не були повернуті.

Матеріали справи не містять доказів повернення отриманих в борг грошових коштів.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сальваровською Н.І. за реєстровим №1223, та надавши цьому доказу належну правову оцінку, з урахуванням норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а саме положення ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведення позивачем факту укладення між сторонами договору позики, та виникнення заборгованості за вказаним договором, у зв`язку з його невиконанням.

Також судом вірно встановлено обставини, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, а відтак ОСОБА_1 є солідарним боржником у зобов`язанні.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 зазначала, що судом проігноровано її посилання на те, що нотаріальну згоду 06.08.2020 вона не підписувала. Колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 визнала факт підписання нотаріально засвідченої заяви, якою погодила отримання позики її чоловіком ОСОБА_2 06.08.2020, безпосередньо зазначивши про це у тексті відзиву. Проте вказувала на те, що даний підпис поставила під примусом, та після підписання заяви втратила свідомість і більше підписів не проставляла, зокрема у реєстровій книзі нотаріальних дій.

Водночас із наданої нотаріусом на запит суду копії сторінок реєстру нотаріальних дій вбачається, що у ньому містить підпис навпроти нотаріальної дії із надання згоди ОСОБА_1 на отримання позики її чоловіком 06.08.2020.

У клопотанні про призначення почеркознавчої експертизи ОСОБА_1 серед іншого ставила питання щодо належності підпису саме у журналі реєстраційних дій, а не у самій заяві від 06.08.2020. Так, в експертизі ставила питання щодо наявності ознак власноручного написання прізвища та підпису на а. с. 176, на якому міститься саме копія журналу реєстраційних дій.

Факт підписання заяви-згоди від 06.08.2020 ОСОБА_1 не оспорювала, а лише посилалася, що підпис поставила під примусом.

Більше того, у апеляційній скарзі ОСОБА_2 , останній також визнав факт підписання ОСОБА_1 нотаріальної згоди на отримання ним позики від 06.08.2020, та зазначав, що у зв`язку із втратою нею свідомості у журналі реєстраційних дій підпис вона не ставила.

З огляду на вищенаведене, можна дій висновку про те, що під час перегляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 визнавала факт підписання у нотаріуса заяви від 06.08.2020 та заперечувала лише факт підписання у журналі реєстраційних дій за 06.08.2020, а в апеляційній скарзі вже заперечувала сам факт підписання заяви, однак не вказувала на поважність причин, з яких не зазначала таких доводів у суді першої інстанції, як і не вказувала на поважність причин ненадання доказів на підтвердження таких доводів, водночас ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі визнав факт підписання ОСОБА_1 у нотаріуса заяви від 06.08.2020, що кореспондується із позицією відповідачки, якої вона дотримувалася у суді першої інстанції, проте змінила вже у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року)

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії відповідачки, яка посилалася на підписання заяви під примусом, щодо відсутності оскарження такої заяви у передбачений законом спосіб чи звернення до органів внутрішніх справ щодо обставин примусу підписання такої заяви та відсутності будь яких заперечень щодо обставин підписання заяви в суді першої інстанції, фактичного визнання підписання такої заяви, а в подальшому дії позивачки із заперечення підписання такої заяви є недобросовісними.

Аналогічний висновок, висловлений у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі 390/34/17.

За встановлених обставин визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 особисто підписала заяву від 06.08.2020, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Сальваровською Н. І. 06.08.2020 року за реєстровим номером 1222, якою ОСОБА_1 , як дружина ОСОБА_2 , надала свою згоду на отримання останнім позики, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 є солідарним боржником у даному зобов`язанні.

Суд першої інстанції установивши обставини, що ОСОБА_1 підписала заяву від 06.08.2020, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Сальваровською Н. І., дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідачки про призначення експертизи, оскільки у даній справі підлягав установленню саме факт надання згоди ОСОБА_1 , як дружини ОСОБА_2 на отримання ним позики, а не справжність підпису ОСОБА_1 у журналі реєстрацій нотаріальних дій, що і було вірно установлено судом першої інстанції.

Установивши, що зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про повернення позивачу суми боргу підтверджуються договором позики, засвідченим нотаріально, умови якої щодо повернення коштів, отриманих у позику, позичальники не виконали, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача, як із солідарного боржника, на користь позивача суму боргу, обумовленої договором позики.

Посилання скаржника ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 підписала згоду від 06.08.2020 під тиском, не підтверджуються жодним доказом, наявним у матеріалах справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, а відтак відсутні підстави для скасування рішення суду.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення 3% у розмірі 37 960,56 грн та інфляційних втрат у розмірі 138 834,28 грн також підлягають задоволенню.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд не перевірив розрахунок заборгованості є безпідставними, оскільки в суді першої інстанції таких доводів не заявлялось та контррозрахунок не подавався, розмір заборгованості не спростовувався.

Розглядаючи спір суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на незаконність додаткового рішення з тих підстав, що судом не враховано співмірності розміру витрат на правову допомогу відповідності обсягу наданих послуг та складності справи не приймаються колегією суддів, оскільки, як вбачається з додаткового рішення суду першої інстанції заяву позивача задоволено частково та стягнуто половину заявленої суми витрат на правову допомогу із обґрунтуванням не співмірності таких витрат обсягу наданих послуг та складності розгляду справи.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційних скарг та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судові рішення відповідають вимогам законності та вмотивованості.

Посилання скаржників щодо подвійного стягнення заборгованості за одним і тим же зобов`язанням є безпідставними, з огляду на те, судом першої інстанції було установлено, що виконавчий напис нотаріуса за цим зобов`язанням оскаржується та не виконується, а позивач звернувся з даним позовом до ОСОБА_1 , як до солідарного боржника у зобов`язанні, що виключає можливість подвійного стягнення.

Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають в апеляційних скаргах відповідач та третя особа.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позову та додаткове рішення про часткове задоволення заяви позивача відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права та не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення та додаткового рішення суду без змін, а скарг без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлено 20 червня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська