КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 361/5439/24 Головуючий у суді першої інстанції - Писанець Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 та апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_4 про забезпечення позову до подання позову до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

03 червня 2024 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про забезпечення позову до подання позовної заяви до суду, у якій остання просила суд: накласти арешт на усе майно ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання якого: АДРЕСА_1 , в межах суми стягнення - еквівалентної 75000 доларам США.

Заяву про забезпечення позову позивач обґрунтовувала тим, що 18 липня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав у позику грошові кошти у сумі еквівалентної 70000 доларів США, та взяв на себе зобов`язання з повернення зазначеної суми.

Зазначає, 22 березня 2018 року ОСОБА_6 (первісний кредитор) відступила права вимоги за договором позики від 18 липня 2016 року ОСОБА_4 (новий кредитор), останній набув статусу кредитора (позикодавця) в договорі позики від 18 липня 2016 року.

23 листопада 2018 року до договору позики від 18 липня 2016 року внесені зміни, які вже оформлювались між діючими сторонами правочину - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зміни стосувались строків повернення позики та суми позики, строк повернення позики був визначений сторонами правочину - 23 грудня 2018 року, сума позики була збільшена - еквівалента 75000 доларів США.

Дані зобов`язання були забезпечені іпотекою, іпотечний договір від 18 липня 2016 року укладений між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та ОСОБА_6 (іпотекодержатель), посвідчений приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. В іпотеку передавався житловий будинок та земельна ділянка, що належали ОСОБА_3

23 березня 2018 року за іпотечним договором від 18 липня 2016 року ОСОБА_6 (первісний іпотекодержатель) відступила право вимоги до ОСОБА_4 (новий іпотекодержатель).

23 листопада 2018 року до іпотечного договору від 18.07.2016 року внесені зміни, які вже оформлювались між діючими сторонами правочину ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зміни стосувались суми забезпечення, остання склала еквівалент 75000 доларів США.

Відтак, після завершення погодженого сторонами правочину строку (23 грудня 2018 року), на який надавалась позика, відповідач суму позики не повернув, щодо пролонгації строків повернення та/або інших змін договірних відносин до заявника не звертався.

При цьому, з липня 2019 року по травень 2024 року був ініційований та тривав судовий спір за позовом колишньої дружини позичальника - ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб ОСОБА_6 , приватного нотаріуса КМНО Прокудіної Людмили Дмитрівни, органу опіки та піклування Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, про визнання договору іпотеки недійсним з підстав порушення прав дитини, яка фактично мешкала за адресою іпотеки.

Даний спір завершився визнанням іпотечного договору від 18 липня 2016 року недійсним - рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2023 року у справі 361/5361/19 набуло законної сили із прийняттям постанови Київського апеляційного суду від 15 травня 2024 року.

Отже, саме з травня 2024 року позивач став остаточно обізнаний про відсутність забезпечення зобов`язань за договором позики через недійсність іпотечного договору, встановлену в судовому порядку. Із зазначеного часу у позивача фактично виникла можливість звернення із вимогою про стягнення суми боргу у розмірі еквівалентному 75000 доларів США та відповідно застосування штрафних санкцій за час прострочення.

Відтак, існує непогашений борг в сумі 75000 доларів США перед позивачем, відповідач фактично ухилився від виконання відповідних зобов`язань, більш того, останній робить дії, що свідчать про стійке небажання повертати відповідну суму боргу та демонструє недобросовісну поведінку стосовно існуючих зобов`язань.

Так, у листопаді 2023 року, отримавши у спадщину майно після смерті матері, відповідач одразу подарував його родичу (брату). Тобто відповідач, фактично, замість належного виконання зобов`язань з повернення позики, зайняв позицію ухилення від виконання зобов`язань, ховаючи активи, створюючи штучну видимість власної неплатоспроможності, що ускладнить чи взагалі унеможливіть виконання рішення суду з поновлення прав позивача, за захистом яких він має намір звернутись.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2024 року заяву ОСОБА_4 - задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3 , в межах ціни позову еквівалентної 75000 доларам США.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 ..

В обґрунтування своїх вимог вказує, що позивачем не було зазначено, яким чином арешт рухомого та нерухомого майна забезпечить виконання рішення суду у разі його задоволення. Відтак, відсутність причинного зв`язку між арештом та оскаржуваним рішенням суду вказує на не співмірність цього заходу забезпечення позову із предметом позовних вимог.

Приймаючи ухвалу про забезпечення позову суд першої інстанції не висловив позиції щодо необхідності чи відсутності умов для застосування зустрічного забезпечення позову.

Вважає, суд дійшов до помилкових висновків, накладаючи арешт на все рухоме та нерухоме майно, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виник спір та невжиття вказаних заходів забезпечення позову в разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки судом не було враховано, що обраний позивачем вид забезпечення позову - накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно неспівмірний із предметом позову.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 (особа, яка не брала участь у справі в суді першої інстанції) - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить суд оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати.

Вважає, що суд першої інстанції вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 ..

Апелянт ОСОБА_1 посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , відтак арешт накладений на майно, яке є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

На теперішній час ОСОБА_1 не має можливості виділити частку із спільного сумісного майна.

Відтак, судом першої інстанції було не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, оскільки не було залучено до розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 , але прийняте судове рішення прямо впливає на права, свободи та інтереси апелянта ОСОБА_1

26 вересня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційні скарги від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , у якій просила суд залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо апеляційної скарги відповідача зазначає, що замість належного виконання зобов`язань з повернення позики, ОСОБА_3 зайняв позицію ухилення від виконання зобов`язань, ховаючи активи, створюючи штучну видимість власної неплатоспроможності, що ускладнить чи взагалі унеможливіть виконання рішення суду з поновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 18 липня 2016 року (дата укладення договору позики) остання стверджує, що дає згоду своєму колишньому чоловіку, ОСОБА_3 на укладання та підписання за ціну та на умовах на його розсуд у якості Іпотекодавця Договору іпотеки, договору позики, додаткових договорів, договорів про внесення змін та доповнень до вищевказаних договорів, договорів про розірвання вищевказаних договорів щодо житлового будинку та земельної ділянки за вищезазначеною адресою. При цьому зазначає, що вищевказані договори (позики, іпотеки, тощо) укладаються її колишнім чоловіком, за ціною та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладання цих договорів відповідає їх спільному волевиявленню. Разом з тим, згідно розписки від 18 липня 2016 року остання зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань, які виникли згідно договору позики.

Відтак, ОСОБА_1 обізнана про існування зазначених боргових зобов`язань та належності її особистої відповідальності за даними зобов`язаннями.

Наголошує, що арешт майна відповідача у межах суми боргу не позбавляє ОСОБА_1 реалізувати відповідне право на виділення частки на окреме майно у спільній сумісній власності в судовому порядку, подавши відповідний позов про визнання права власності на частку майна, або оскаржити відмову у виділенні частки.

При апеляційному розгляді представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та просили її задовольнити.

При апеляційному розгляді представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та просили її задовольнити.

При апеляційному розгляді справи представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_9 , - заперечувала щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі та просила її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, що з`явилися на розгляд справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи подану заяву позивача по справі про забезпечення позову, мотивував своє рішення тим, що представником позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , у розрізі заявлених позовних вимог, враховуючи підстави та предмет позову, наведено обґрунтовані підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу - ОСОБА_3 майно, впливатиме на ефективність захисту та унеможливить виконання рішення суду про ймовірне задоволення позовних вимог.

Суд обґрунтовуючи свій висновок послався на те, що у даному випадку застосування обраного заявником заходу забезпечення позову направлено, насамперед, на забезпечення дійсної ефективності судового захисту та упередження можливості додаткового порушення прав та законних інтересів позивача. При цьому, дослідивши збалансованість інтересів сторін, суд дійшов висновку, що застосування такого заходу забезпечення позову не порушує прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб. Невжиття таких заходів унеможливить ефективний захист та поновлення прав позивача, у разі, якщо під час розгляду спору у даній справі будуть встановлені факти порушення таких прав, оскільки на даний час відповідачі можуть розпорядитись спірними земельними ділянками, що є предметом спору.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову відповідає з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів вказаної справи ОСОБА_4 звернувся у червня 2024 року до суду із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви до ОСОБА_3 про стягнення боргу, обґрунтувавши її тим, що 18 липня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав у позику грошові кошти у сумі еквівалентної 70000 доларів США, та взяв на себе зобов`язання з повернення зазначеної суми. Зазначає, 22 березня 2018 року ОСОБА_6 (первісний кредитор) відступила права вимоги за договором позики від 18 липня 2016 року ОСОБА_4 (новий кредитор), останній набув статусу кредитора (позикодавця) в договорі позики від 18 липня 2016 року. 23 листопада 2018 року до договору позики від 18 липня 2016 року внесені зміни, які вже оформлювались між діючими сторонами правочину - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зміни стосувались строків повернення позики та суми позики, строк повернення позики був визначений сторонами правочину - 23 грудня 2018 року, сума позики була збільшена - еквівалента 75000 доларів США. Дані зобов`язання були забезпечені іпотекою, іпотечний договір від 18 липня 2016 року укладений між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та ОСОБА_6 (іпотекодержатель), посвідчений приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. В іпотеку передавався житловий будинок та земельна ділянка, що належали ОСОБА_3

23 березня 2018 року за іпотечним договором від 18 липня 2016 року ОСОБА_6 (первісний іпотекодержатель) відступила право вимоги до ОСОБА_4 (новий іпотекодержатель). 23 листопада 2018 року до іпотечного договору від 18.07.2016 року внесені зміни, які вже оформлювались між діючими сторонами правочину ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зміни стосувались суми забезпечення, остання склала еквівалент 75000 доларів США. Відтак, після завершення погодженого сторонами правочину строку (23 грудня 2018 року), на який надавалась позика, відповідач суму позики не повернув, щодо пролонгації строків повернення та/або інших змін договірних відносин до заявника не звертався.

При цьому, з липня 2019 року по травень 2024 року був ініційований та тривав судовий спір за позовом колишньої дружини позичальника - ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб ОСОБА_6 , приватного нотаріуса КМНО Прокудіної Людмили Дмитрівни, органу опіки та піклування Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, про визнання договору іпотеки недійсним з підстав порушення прав дитини, яка фактично мешкала за адресою іпотеки.

Даний спір завершився визнанням іпотечного договору від 18 липня 2016 року недійсним - рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2023 року у справі 361/5361/19 набуло законної сили із прийняттям постанови Київського апеляційного суду від 15 травня 2024 року.

Отже, саме з травня 2024 року позивач став остаточно обізнаний про відсутність забезпечення зобов`язань за договором позики через недійсність іпотечного договору, встановлену в судовому порядку. Із зазначеного часу у позивача фактично виникла можливість звернення із вимогою про стягнення суми боргу у розмірі еквівалентному 75000 доларів США та відповідно застосування штрафних санкцій за час прострочення.

Відтак, заявник зазначав, що існує непогашений борг відповідача перед позивачем як новим кредитором на суму 75000 доларів США, відповідач фактично ухиляється від виконання відповідних зобов`язань, більш того, останній робить дії, що свідчать про стійке небажання повертати відповідну суму боргу та демонструє недобросовісну поведінку стосовно існуючих зобов`язань.

Так, у листопаді 2023 року, отримавши у спадщину майно після смерті матері, відповідач одразу подарував його родичу (брату). Тобто відповідач, фактично, замість належного виконання зобов`язань з повернення позики, зайняв позицію ухилення від виконання зобов`язань, ховаючи активи, створюючи штучну видимість власної неплатоспроможності, що ускладнить чи взагалі унеможливіть виконання рішення суду з поновлення прав позивача, за захистом яких він має намір звернутись.

Суд апеляційної інстанції даючи оцінку вище вказаному зверненню заявника, запереченням відповідача, та ОСОБА_1 , а також ухваленому судом рішенню виходить із наступних норм матеріального права.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

З матеріалів справи та відомостей, що містяться в ЄДРСР вбачається, що між сторонами у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 існує спір щодо неповернення останнім позивачу грошових коштів у розмірі 75000 доларів США, із цього приводу позивачем у справі подано до Броварського районного суду позовну заяву, а судом 01 липня 2024 року відкрито провадження у справі № 361/6079/24.

Таким чином колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно відповідача у межах суми заявлених позовних вимог - 75000 доларів США.

Посилання апелянта ОСОБА_3 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства в частині неспівмірності заявлених позовним вимогам колегією суддів відхиляються, оскільки із ухвали суду вбачається, що заходи забезпеченні позову вжиті в межах суми заявленого боргу - 75000 доларів США.

Як вбачається із матеріалів вказаної справи позивач звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просив:накласти арешт на усе майно ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання якого: АДРЕСА_1 , в межах суми стягнення - еквівалентної 75000 доларам США. Таким чином, заходи забезпечення позову є співмірними і з предметом спору.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення її прав поставленою у справі ухвалою суду про забезпечення позову, колегія суддів враховує той факт, що постановляючи у справі оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не вирішував питання щодо прав ОСОБА_1 , оскільки в самій ухвалі зазначено, що заходи забезпечення позову вживаються шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3 , в межах ціни позову еквівалентної 75000 доларам США.

Подальше виконання даної ухвали, в частині внесенні відповідних відомостей до реєстрів заборон уповноваженою посадовою особою - державним реєстратором не є діями суду і не впливає на законність ухваленого у справі судового рішення.

Крім того чинним законодавством ( ст. 319,321, 386 ЦК України, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» ) визначений порядок захисту порушеного права власника, яким ОСОБА_1 вправі скористатися, якщо вважає, що реалізацією постановленої у справі ухвали було порушено її права як співвласника майна.

Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що предметом спору між є ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 є стягнення грошових коштів за поговором позику колегія суддів вважає, що обраний судом першої інстанції спосіб забезпечення позову є доцільним, обґрунтованим та співмірним предмету спору і доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 20 грудня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О. Фінагеєв