КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/5879/23 Головуючий у І інстанції - Яровенко Н.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/2485/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, -

установив:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 04 серпня 2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням суду від 19 грудня 2022 року розірвано.

Від цього шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сини на момент подання даного позову проживають разом із нею та перебувають на її утриманні.

Відповідач почав приймати опосередковану участь в утриманні дітей лише після звернення до суду з заявою про стягнення аліментів.

Вона та сини проживають разом в АДРЕСА_1 .

Наразі у неї з відповідачем існують непорозуміння, щодо прийняття участі у вихованні синів, відповідач вчиняє моральний тиск відносно синів, особливо що стосується питання їх утримання та сплати аліментів, не враховуючи вік синів, не враховує їх розміреного та сталого графіку їх життя.

Вона жодним чином не перешкоджала спілкуванню відповідача з дітьми, проте спілкування відповідач з дітьми залишає свої негативні наслідки, особливо відносно молодшого сина ОСОБА_5 .

З метою недопущення страждань та негативного впливу на дітей, забезпечення найбільш комфортних умов життя синів, вважає за необхідне визначити місце проживання дітей разом із нею.

Просила суд, визначити місце проживання синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 року у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що при винесенні рішення, суд першої інстанції відступив від висновку про визначення місця проживання дійте органу опіки та піклування Служби у справах дійте та сім`ї Деснянської РДА, яким доцільно визначити місце проживання дійте разом із нею, матір`ю ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив, чому не погоджується з висновком органу опіки та піклування та взагалі не бере його до уваги під час розгляду справи, та чи суперечить він інтересам дітей взагалі та чим саме суперечить.

Вказує, що відповідач не надав суду належних доказів, які б підтверджували його сумлінне виконання своїх батьківських обов`язків.

Тим більше, якби відповідач виконував свої батьківські обов`язки сумлінно, то їй не довелося б звертатися до суду із заявою про видачу судового наказу, щодо стягнення аліментів на дітей з відповідача.

Зазначає, що за фактом того, що відповідач 18 серпня 2023 року забрав молодшого сина ОСОБА_5 і не повертав їй за його адресою реєстрації і проживання, вона неодноразово зверталась у поліцію.

Окрім поліції, вона зверталась у службу у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА, у відповіді на її звернення зазначено, що з відповідачем було проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду про повернення молодшого сина ОСОБА_5 їй, проте відповідач прикривається бажанням сина проживати разом з ним.

На даний час їй відомо, що її молодший син проживає в умовах гірших ніж проживав.

Вона бачилась за весь цей час з сином лише декілька разів, на телефоні сина її номер заблокований для вхідних дзвінків та у всіх месенджерах, тобто фактично у неї відсутній будь-який зв`язок з сином.

Батько забрав дитину з комфортних та гармонійних умов, які були створені нею за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_5 для його навчання, відпочинку, розвитку, дозвілля, а також розділив синів, що взагалі неприпустимо.

Такі дії з боку відповідача звелися до фактичної примусової зміни звичних, стійких умов проживання та порушення емоційної стабільності дитини, що може призвести до стресу та погіршить психоемоційний стан дитини.

У своїй відповіді на її звернення, про те, що відповідач не повертає сина, служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації зазначила, що відповідно до протоколу бесіди від 13 вересня 2023 року малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив, що хоче проживати з батьком.

Проте, враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини.

Саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи.

Просила суд, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

На апеляційну скаргу ОСОБА_6 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що станом на момент розгляду справи судом першої інстанції не існувало спору, щодо визначення місця проживання дітей, а тому суд першої інстанції ухвали правильне по суті рішення, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Вказує, що між ним та дітьми встановлено дуже тісний зв`язок, взаєморозуміння та добрі стосунки.

Він піклується про своїх дітей та всіляко сприяє їх гармонійному розвитку та зростанню в атмосфері злагоди та любові.

Вважає, що вказані фактичні обставини наведені позивачем в апеляційній скарзі не відповідають дійсності, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не мають бути враховані судом.

Крім того, зміна місця проживання молодшого сина ОСОБА_5 відбулася після винесення оскаржуваного рішення, за спільною згодою сторін, тобто спору між ним та позивачем, щодо визначення місця проживання дітей не було ні під час розгляду справи в суді, ані після винесення рішення судом.

ОСОБА_4 виловив своє бажання проживати разом із ним.

Враховуючи принцип найкращого забезпечення інтересів дитини, він наразі проживає разом із сином та повністю опікується ним, натомість ОСОБА_1 не надала жодних доказів неналежного виконання ним своїх батьківських обов`язків.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 року залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2007 року, який рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року розірвано.

Від цього шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно висновку про визначення місця проживання дітей орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дітей з матір`ю ОСОБА_1 .

Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 08 червня 20023 №325 визначено порядок спілкування батька, ОСОБА_2 , з малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та з неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до встановленого графіку а саме: перший та третій тиждень кожного місяця з 16.00 годин п`ятниці до 18.00 годин неділі; перша половина літніх канікул.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на день звернення до суду та ухвалення рішення суду досяг 14 років, а тому має самостійно визначити місце свого проживання.

Крім того, зважаючи на відсутність доказів про те, що відповідач наполягав на проживанні дітей з ним, заперечення відповідачем факту існування спору з цього приводу, вчинення відповідачем дій направлених на вирішення питання про встановлення порядку участі батька у спілкуванні та вихованні утримання дітей, суд першої інстанції вважав, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо порядку участі батька у спілкуванні та вихованні дітей, який вирішений розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 08 червня 20023 №325, а тому позов носить виключно емоційний характер і порушених не визнаних або оспорюваних прав позивача, які потребують судового захисту судом не встановлено.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Протоколу №4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Такого висновку прийшов Верховний Суд, виклавши його у постанові від 04 квітня 2018 року (справа №756/2109/16).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, допустив суттєву неповноту у з`ясуванні обставин справи, відмовивши у задоволенні позову з тих підстав, що відсутній спір між сторонами, щодо визначення місця проживання дитини, не перевірив та не спростував належними доказами доводи позивача ОСОБА_1 , не перевірив, яку роль у житті дитини відіграє мати.

Колегією суддів при розгляді справи надано оцінку доказам наявним в матеріалам справи, а саме висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, згідно якого орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дітей разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Так, згідно зазначеного висновку, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважала за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини.

Разом з тим, щодо визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

ОСОБА_3 станом на день звернення до суду першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення досяг 14 років, а тому має самостійно визначити місце свого проживання.

Проте, родинні зв`язки між близькими родичами, зокрема між братами і сестрами охоплюють в собі поняття «сімейного життя», про що неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року.

При визначенні роздільного місця проживання дітей, з урахуванням конкретних обставин справи, окрім емоційного зв`язку між братами/сестрами необхідно звернути увагу на деякі аспекти: чи не завдасть братам/сестрам істотної психологічної травми подальше роздільне проживання, відтак чи може це вплинути на погіршення їх психічного та психологічного стану; різниця у віці між дітьми, чи мало місце опіка старшої дитини над молодшим братиком/сестричкою; чи є відчуття дітьми однієї сім`ї на час вирішення спору.

Має значення також проживання в одному чи різних населених пунктах, відстань між ними, чи унеможливить віддаленість місця проживання дітей спілкування між собою; тривалість проживання кожного з дітей з батьком або матір`ю на час вирішення спору; Чи не проявляв один із батьків байдужості до виховання тієї дитини, яка проживала окремо.

Таким чином, суд не позбавлений можливості визначити роздільне місце проживання братів і сестер з обома батьками, однак головне в цьому - не порушити для дитини відчуття стабільності та спокою та врахувати якнайкращі її інтереси.

З наявних у матеріалах справи письмових доказів, встановлено наявність емоційного зв`язку як, між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , так, і між дітьми та матір`ю.

Діти разом з матір`ю постійно проживали разом в АДРЕСА_1 , отримували медичну допомогу в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Деснянського району м. Києва, молодший син ОСОБА_5 навчається в початкові школі Деснянського району м. Києва, відвідує коледж хореографічного мистецтва, в свою чергу ОСОБА_9 є учнем гімназії № 283 , що знаходиться в Деснянському районі м. Києва, є вихованцем Дитячо-юнацької спортивної школи з академічного веслування « ОСОБА_10 ».

Таким чином, позивачем за місцем проживання дітей, для їх навчання, відпочинку, розвитку, дозвілля було створено комфортні та гармонійні умови.

Зміна звичних, стійких умов проживання та порушення емоційної стабільності, може призвести до стресу та погіршити психоемоційний стан дітей.

Тобто безперервне проживання дітей з матір`ю, у цьому випадку забезпечує їх розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Вищенаведені обставини надають змогу суду дійти висновку про недоцільність роздільного місця проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , та, як наслідок, визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_9 разом з матір`ю, що буде відповідати найкращим його інтересам.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що існують законні підстави для визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 , у зв`язку з чим, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з вимогами п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про задоволення позову, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1095,07 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1639,39 грн., що разом становить 2734,46 грн.

Керуючись ст.ст. 367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 734,46 грн. сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба