Справа № 462/4168/24
Провадження № 2/461/2480/24
У Х В А Л А

19.06.2024 року місто Львів

Суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., дослідивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, ?

встановив:

I. Фактичні обставини справи, суть питання, яке вирішується судом

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 у якому просить стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою та до досягнення сином двадцяти трьох років за умови продовження навчання.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.05.2024, позов передано за підсудністю до Галицького районного суду м. Львова.

Наведене рішення суду мотивоване тим, що підсудність даного спору визначається за загальними правилами, а саме за місцем проживання або місцем знаходження відповідача. У даному випадку зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача є: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до юрисдикції Галицького району м. Львова.

17.06.2024 цивільна справа надійшла до Галицького районного суду м. Львова.

Дослідивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, приходжу до висновку, що таку слід передати до Залізничного районного суду м. Львова, виходячи з нижченаведеного.

II. Мотиви та висновки суду, а також положення закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до загальних правил територіальної юрисдикції (підсудності) визначених ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом, а позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом з тим, статтею 28 ЦПК України, визначено випадки підсудності справ за вибором позивача (альтернативна підсудність), зокрема позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Системний аналіз відповідних норм ЦПК України, які регулюють питання щодо визначення підсудності, дає підстави для висновку, що підсудність справи визначається на момент пред`явлення позову шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції (ст.ст. 27, 184, 187 ЦПК України).

Крім того, територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності (альтернативна та виключна).

Питання обрання суду у разі реалізації права вибору альтернативної підсудності вирішується позивачем на стадії пред`явлення позову шляхом подання відповідної заяви. У такий спосіб позивач реалізує своє право на доступ до правосуддя.

Так, позивач у позовній заяві зазначила, що даний позов подає саме до Залізничного районного суду м. Львова.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно положень визначених п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, серед іншого, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до інформаційної довідки № 649580 від 19.06.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

У даному випадку очевидним для суду є те, що позивач, звертаючись до суду визначала підсудність виходячи із зареєстрованого місця свого проживання.

Відносячи до повноважень позивача можливість звертатися до суду за місцем реєстрації позивача у справі про стягнення аліментів, законодавець очевидно сприяв стороні на утриманні якої перебуває дитина (повнолітня дитина), у можливості реалізувати своє право на доступ до правосуддя не формально, а фактично, оскільки очевидним є те, що законодавець забезпечує у такій спосіб обрати позивачу найбільш сприятливий спосіб реалізації своїх прав у цій категорії справ. Більше того, у позовній заяві зазначено, що позивач на даний час перебуває у декретній відпустці і на її утриманні знаходиться ще одна неповнолітня дитина, що очевидно приймалося нею до уваги при визначенні суду до якого слід звернутись.

У цій ситуації, безумовно, суд враховує положення процесуального законодавства щодо недопустимості спорів про підсудність. Натомість, за переконанням суду, наведені процесуальні положення не можуть бути використані як інструмент який перешкоджає реалізувати закріплене конституційне право позивача на звернення до суду за встановленою процедурою.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем відповідно до наданих йому законом прав на звернення до належного суду обрано саме відповідний суд м. Львова, і право на визначення такого суду, за правилами альтернативної підсудності належить виключно позивачеві, суд приходить до висновку, що даний позов слід передати до суду за місцем реєстрації позивача, оскільки розгляд даного позову Галицьким районним судом м. Львова призведе до обмеження права останньої на доступ до правосуддя за встановленою законом процедурою та порушення передбаченого цивільним процесуальним законодавством права позивача на звернення до суду за правилами альтернативної підсудності.

Пунктом першим ч.1 ст.31 ЦПК України визначено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Як наведено вище, суд також враховує, що відповідно до статті 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Разом з тим, суд звертає увагу позивача на те, що у разі задоволення її позову фактичне стягнення грошових коштів повинно проводитись з моменту звернення до суду (20.05.2024), а отже повернення справи до суду який був визначений нею не призведе до погіршення її становища.

Керуючись ст.ст. 27, 31 ЦПК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод,

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання передати на розгляд до Залізничного районного суду м. Львова.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 19 червня 2024 року.

Суддя В.В. Стрельбицький