Справа № 465/8043/23 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/2132/24 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

секретар Салата Я.І.

з участю: представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 -адвоката Буряка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №465/8043/23 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Карпінської Олени Борисівни на рішення Франківського районного суду м.Львова від 27 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

10 жовтня 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просили визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог зазначали, що ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім позивачів, у спірній квартирі є зареєстрований ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 , який не проживає понад 3 роки, місце його проживання їм не відоме та житловим приміщенням він не користується. Таким чином, оскільки відповідач набув право користування житловим приміщенням та був у ньому зареєстрований, не проживає більше трьох років, особистих речей у квартирі немає, спільного господарства і з позивачами не веде, не здійснюється оплату комунальних послуг, може вважається таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а тому позивачі змушені звернутись до суду за захистом свого права та інтересу. Просять позов задоволити.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 27 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржила представник позивачів-адвокат Карпінська О.Б.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивачі не погоджуються з рішенням суду, вважають його незаконним.

Суд безпідставно не прийняв як доказ не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі копію Акту №371 від 11.09.2023 року, який містить відомості про загальний період непроживання відповідача, а саме з 2020 року та на момент його видачі.

Звертає увагу, що зазначений акт є належним доказом, складений уповноваженими особами , тому такий не може бути визнаний сумнівним доказом.

Судом не застосовано закон, який підлягав до застосування, а саме ст.71 ЖК України. Відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні понад три роки, його речі там відсутні, поштової кореспонденції не отримує, оплату комунальних послуг не здійснює, а тому вважає, що наявні всі правові підстави для задоволення позову.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 -адвоката Буряка А.Ю. на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвами про право на спадщину за законом №1808 від 30.05.2023 року, №1810 від 30 травня 2023 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна номер інформаційної довідки №349167263 від 04 жовтня 2023 року (а.с.7-10).

Відповідно до відомостей з Реєстру Львівської міської ради територіальної громади про кількість зареєстрований осіб №134737 від 21 вересня 2023 року у квартирі АДРЕСА_2 є зареєстровані, а саме: позивачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та відповідач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

При зверненні з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, позивачі посилаються на те, що відповідач з 2020 року у спірній квартирі не проживає без поважних причин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком, та доказів не проживання без поважних причин відповідача понад один рік у в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 позивачами до справи не надано.

З висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пред`явили позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі 71 та 72 ЖК України, у зв`язку з його не проживанням в квартирі понад встановлені законом строки без поважних причин.

Із матеріалів справи встановлено, що відповідач ОСОБА_3 вселився за згодою колишнього власника житла та до набуття позивачами житлового приміщення у спадщину за законом.

Матеріалами справи, а саме актом №371 від 11 вересня 2023 року (а.с. 10), підтверджено, що ОСОБА_3 , з 2020 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції не прийняв як доказ не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, вищенаведений акт, оскільки на думку суду першої інстанції, з такого акту не можливо встановити загальний період не проживання відповідача в спірній квартирі, не містять інформації щодо причин не проживання відповідача у спірній квартирі та такий складений з слів сусідів квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , які в якості свідків не були заявлені та не були допитані за клопотанням позивачів з метою підтвердження позовних вимог та їх доводів.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками, оскільки вищенаведений акт містить відомості про загальний період не проживання відповідача, а саме з 2020 року та по момент видачі акту 11.09.2023р., а обстеження даної квартири відбулось комісією ЛКП «Південне» у складі трьох уповноважених осіб, які підпорядковуються Львівській міській раді, що не може ставити під сумів дійсність такого акту.

Колегія суддів виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачі при зверненні з позовною заявою, зазначали, що їм не відомі причини не проживання відповідача у спірній квартирі, не відоме актуальне місце знаходження відповідача, за місцем реєстрації він ніколи не появлявся, не проживає у ньому, своїх речей не зберігає, поштової кореспонденції не отримує, не здійснює оплату комунальних послуг, не несе обов`язку по утриманню житла в належному технічному стані, що суд першої інстанції не взяв до уваги, відмовляючи в задоволенні позову.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачами доведено відсутність ОСОБА_3 у спірному приміщенні понад три роки, а саме з 2020 року, без поважних причин.

Відповідач не є співвласником квартири, місце його проживання не відоме, спірним житлом не цікавиться, жодних обставин, які вказували б на наявність у відповідача інтересу до спірного житла, відсутність можливості для проживання, чи інших причин такої відсутності відповідачем не доведено, а судом не встановлено.

Враховуючи характер та зміст спірних правовідносин, визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірним житлом не є порушенням права відповідача на житло, визначеного, зокрема, у статті 8 Конвенції, оскільки відповідач не довів, що вважає спірну квартиру своїм «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції (крім реєстрації місця проживання там, він не має жодного іншого зв`язку із ним, оскільки не використовував його за призначенням).

З урахуванням викладеного, судом апеляційної інстанції встановлено наявність передбачених ст. 71 ЖК України умов для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщеннями, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст..376 ч.1 п.1,4 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: п1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

п.4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або застосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення судом норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає до скасування.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Карпінської Олени Борисівни задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 27 травня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір в сумі 2361,91 грн. (за подання позовної заяви1073,60 грн., за подання апеляційної скарги -1288,32 грн.)

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2024 року.

Головуюча суддя Ю.Р. Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В. Савуляк