Справа № 446/2048/17 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У.І.
Провадження № 22-ц/811/1529/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів:- Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Марко О.Р.,

з участю представника апелянта адвоката Станько І.Я., представника позивача адвоката Кравчука П.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 травня 2022 року (повний текст рішення складено 24 травня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

в листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на користь позивача 96 675,07 доларів США, з яких 80 000 доларів США основного боргу та 16 675, 07 доларів США відсотків річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 листопада 2013 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 80 000 доларів США, які він зобов`язався повернути до 28 листопада 2014 року. Факт укладення договору підтверджується розпискою позичальника (відповідача). Всупереч умовам договору, незважаючи на те, що строк повернення позики сплив, кошти позикодавцю (позивачу), не повернуті.

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 травня 2022 року позовну заяву задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики в сумі 96 675,07 доларів США (дев`яносто шість тисяч шістсот сімдесят п`ять доларів США сім центів), з яких 80 000 доларів США (вісімдесят тисяч доларів США) сума основного боргу та 16 675,07 доларів США (шістнадцять тисяч шістсот сімдесят п`ять доларів США сім центів) 3 % річних.

Судом вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , подавши в червні 2022 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що по справі не проведено почеркознавчу експертизу боргової розписки, яка призначена ухвалою суду 18 квітня 2019 року. У зв`язку із цим, невірними є висновки суду про те, що після зміни складу суду у даній справі, відповідач не звертався з повторним клопотанням про призначення експертизи. Судом не допитано свідка, який не з`явився з поважної причини, а саме у зв`язку із його перебуванням в складі ЗСУ. Також місцевим судом позбавлено відповідача права на професійну правничу допомогу та представництво його інтересів адвокатом, адже останній був призваний до війська, і перебував на час розгляду справи судом першої інстанції на службі в ЗСУ, а суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи. Наведене також позбавило відповідача можливості заявити про застосування строків позовної давності, яка в даній справі пропущена. У цьому зв`язку, вважається, що пропущена позовна давність і до вимог про стягнення відсотків річних.

У вересні 2022 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_4 , в якому міститься прохання апеляційну скаргу відхилити, і такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 28 листопада 2013 року у м. Львові між сторонами у справі складено розписку, за умовами якої позикодавець ( ОСОБА_3 ) передав у власність позичальнику ( ОСОБА_1 ) кошти у сумі 80000 (вісімдесят тисяч доларів США), у зв`язку з чим останній зобов`язався повернути їх позикодавцю до 28 листопада 2014 року. Позикодавець зобов`язався не отримувати від позичальника проценти від позики. В розписці зазначено про те, що позика надана позичальнику позикодавцем під час складання цієї розписки. Доказом отримання грошей є підпис позичальника на цій розписці. Складена між сторонами розписка носить характер договору позики, до відносин, які виникли з неї застосовуються положення законодавства України щодо договору позики. Розписка містить власноручні підписи позикодавця та позичальника (а.с. 4).

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_3 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_4 підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що ОСОБА_4 не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі».

Також, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (див. постанову Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 361/8807/18 (провадження № 61-2332св22)).

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто, кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) міститься такий висновок: «Із аналізу статей 524, 533 ЦК України суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За приписом першого речення частини першої статті 1050, яке визнано такими, що відповідає Конституції України (є конституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2022 від 22 червня 2022 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц).

За частиною другою цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такий висновок містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановивши, що:

- зміст письмової розписки від 28 листопада 2013 року, яка власноручно підписана, як позикодавцем, так і позичальником, які є сторонами у справі, свідчить про те, що між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, притаманних договору позики, у тому числі щодо форми такого договору;

- розписка засвідчує, як укладення між сторонами договору позики, так і факт фактичної передачі коштів за ним;

- оригінал такої знаходиться у позивача (кредитора);

- доказів виконання зобов`язань за розпискою позичальником (відповідачем у справі) не надано, як і не надано доказів про визнання недійсним (неукладеним) договору позики або його безгрошовості,

дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, та стягнення неповернутої суми позики та відсотків річних (у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання) у валюті договору доларах США.

Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Обставин щодо укладення договору позики у даній справі під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, не встановлено. З вимогами про визнання цього правочину недійсним з вказаних підстав, позичальник (відповідач у справі) до суду не звертався. Відтак, суд першої інстанції вірно виходив з того, що обставини справи не можуть бути підтверджені (спростовані) за допомогою показів свідків, зокрема, свідка ОСОБА_5 .

У цьому зв`язку, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в частині недопиту цього свідка, юридично неспроможними.

Відповідно до частини першої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ухвалою суду від 18 квітня 2019 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с. 65, 66).

16 серпня 2019 року на адресу суду з експертної установи надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта за матеріалами справи, в якому зазначено, що експертиза не може бути виконана у зв`язку із невиконанням клопотання експерта (а.с. 83, 84).

25 жовтня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями (а.с. 131).

Ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року цивільну прийнято до розгляду суддею Костюк У.І. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 12 листопада 2021 року о 11.00 год. (а.с. 132).

Ухвалою суду від 01 лютого 2022 року закрито підготовче провадження у справі, та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 лютого 2022 року о 14.30 год. Цієї ухвалою також прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог, частково задоволено клопотання про виклик свідків, а саме про виклик в судове засідання свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , в частині клопотання про виклик позивача в якості свідка -відмовлено. В підготовче засідання відповідач не прибув, через канцелярію суду представником відповідача адвокатом Шпиркою О.М. подано клопотання, в якому містилося прохання підготовче засідання проводити без участі відповідача (а.с. 182, 183).

Відповідно до частини дванадцятої статті 33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, висновками експертів (частина перша, пункт другий частини другої статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Призначення експертизи судом врегульовано положеннями статті 103 ЦПК України.

З огляду на те, що призначена по справі попереднім складом суду першої інстанції судова експертиза не проведена, а після зміни складу суду відповідач до закінчення як підготовчого провадження, так і на стадії розгляду справи по суті не заявляв клопотання про призначення по справі відповідної експертизи, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо її не проведення.

У той же час, згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 08 лютого 2024 року № 4027-Е, проведеної на підставі ухвали Львівського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року, враховуючи пояснення судового експерта Сапіги М.І., яка проводила дану експертизу, надані в суді апеляційної інстанції, а також письмові пояснення цього експерта: рукописний текст у розписці ОСОБА_1 від 28 листопада 2013 року, виконано ОСОБА_1 ; підпис від імені ОСОБА_1 , що розташований в графі «Позичальник» в розписці ОСОБА_1 від 28 листопада 2013 року, виконано ОСОБА_1 ; ознак, які би свідчили про виконання рукописного тексту розписки ОСОБА_1 від 28 листопада 2013 року, та підпису від його імені у цьому ж документі, під впливом збиваючих факторів, експертом не встановлено.

Відтак, обставин щодо неукладеності між сторонами договору позики, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи наведено в статті 223 ЦПК України.

Учасниками справи у справах позовного провадження є сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України).

З матеріалів справи убачається, що після закриття 01 лютого 2022 року підготовчого провадження, і до час ухвалення оскаржуваного рішення (16 травня 2022 року) по справі було призначена декілька судових засідань 24 лютого 2022 року, 23 березня 2022 року, 20 квітня 2022 року.

В судовому засіданні 16 травня 2022 року взяли участь представник позивача та відповідач, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с. 214-219). Під час судового засідання відповідач заявив клопотання про його перенесення, оскільки усі матеріали справи знаходяться у його адвоката, який не з`явився, яке судом відхилено.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо порушення права відповідача отримати професійну правничу допомогу, та розгляду справи у відсутності його адвоката, колегія суддів виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Близький за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19).

Оскільки в матеріалах справи було достатньо доказів для ухвалення рішення, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив клопотання відповідача про перенесення розгляду справи, у зв`язку з неявкою його представника.

Також відсутні були підстави і для зупинення провадження у справи, оскільки за приписами статті 251 ЦПК України такий обов`язок у суду виникає лише в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, а не представника таких осіб.

У цьому зв`язку, колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу на те, що долучена до апеляційної скарги довідка в/ч НОМЕР_1 (без дати) підтверджує, що ОСОБА_6 (представник відповідача) призваний до військової частини 19 березня 2022 року, а в матеріалах справи (а.с. 202) міститься клопотання ОСОБА_6 від 20 квітня 2022 року про відкладення розгляду справи, яке мотивовано тим, що в Україні введено воєнний стан, а не у зв`язку з призовом на службу представника.

Також неявка представника відповідача, ніяким чином не могла перешкоди останньому подати заяву під час судового засідання, яке відбулося 16 травня 2002 року або раніше, між попереднім судовими засідання, про застосування наслідків спливу позовної давності.

При цьому, обставини справи не свідчать, що позивачем пропущено строк позовної давності, як щодо основної, так і похідної вимоги, адже початок відліку строку позовної давності почався з 29 листопада 2014 року, а позов зданий на пошту 21 листопада 2017 року, тобто в межах строку загальної позовної давності, визначеної статтею 257 ЦК України.

Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки її доводи вірних висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, підстави для здійснення розподілу судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич