Справа № 362/2021/24
Провадження № 2/362/1647/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Кравченко Л.М.,

з участю секретаря судового засідання Шмагун М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Василькові Київської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення невиплачених коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:

27.03.2024 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення невиплачених коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме просить суд стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі двох посадових окладів у розмірі 140 000 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2024 р. до дня остаточного розрахунку, мотивуючи заявлені вимоги тим, що з 07.09.2023 р. до 05.03.2024 р. працював в ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на посаді заступника начальника управління внутрішніх розслідувань департаменту технічного захисту об`єктів та інформації з посадовим окладом 70 000 грн., звідки звільнений на підставі наказу № 150-Б від 05.03.2024 р. відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

В день звільнення, позивач звернувся до відповідача із вимогою про розрахунок, яку направив поштою цінним листом з описом вкладенням. Стверджує, що на день подання позову до суду відповіді на вимогу не отримав, відповідно також не отримав письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати. При цьому вказує, шо в день звільнення з ним було проведено кінцевий розрахунок при звільненні, однак не виплачено вихідну допомогу згідно умов Колективного договору.

Вважає, що роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у зв`язку із несвоєчасним розрахунком із звільненим працівником, за загальним правилом, передбаченим ст.ст. 116-117 КЗпП України та вихідну допомогу у розмірі двох посадових окладів, що перебачено п. 2.13 Додатку 10 «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», затвердженого Доповненням до колективного договору № 11 від 05.12.2022 р.

30.04.2024 р. ухвалою суду відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

19.07.2024 р. відповідачем в системі «Електронний суд» сформовано, а 22.07.2024 р. Васильківським міськрайонним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, в якій позивач просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав необгрунтованості заявлених вимог.

Позивач до суду заперечень на відзив не подавав.

Строни правом на зміну правил розгляду справи з спрощеного на загальний, шляхом подання відповідних заяв, не скористалися.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи та доказів наданих сторонами до позову та відзиву, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення про наступне.

Записами № 11 та №12 трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , заповненої 19.06.2006 р., підтверджено факт, який також визнаний обома сторонами, того, що з 07.09.2023 р. до 05.03.2024 р. позивач працював на посаді заступника начальника управління внутрішніх розслідувань департаменту технічного захисту об`єктів та інформації ПрАТ «Українське дунайське пароплавство».

05.03.2024 р. ОСОБА_1 написав заяву, в якій просив звільнити його із займанї подаси за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України 05 березня 2024 р., що того ж дня погоджена заступником директора ДЗ та директором ДУП.

Цього ж дня, ОСОБА_1 звільнено згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін за наказом № 150 Б від 05.03.2024 р., який 05.03.2024 р. з 13:21:13 до 15:49:54 пройшов погодження та підписання у відповідальних осіб.

Згідно наказу № 150-Б від 05.03.2024 р., останнім робочим днем ОСОБА_1 вважати 05.03.2024 р. Цим же наказам доручено начальнику відділу розрахунків з оплати праці та адміністравтиного суппроводження управління бухгалтерського обліку та звітності, з урахуванням відрахувань відповідно до законодавства України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку відповідно до ст. 83 КЗпП України, за перід з 07.09.2023 р. до 05.03.2024 р., у кількості 11 календарних днів, з них 4 календарні дні з 01.01.2024 р.; грошову компенсацію відповідно до ст. 72 КЗпП України за інші дні відпочинку у кількості 4 дні за роботу у вихідні дні. Підстава: заява ОСОБА_2 від 05.03.2024 р.

ОСОБА_1 з наказом ознайомився та копію наказу отримав 05.03.2024 р.

Вимогу, на яку посилається позивач, як на підставу невиконання позивачем обов`язку з грошових виплат та яка відправлена в день звільнення, а саме вимога про розрахунок, яку направив поштою цінним листом з описом вкладенням, судом не досліджувалася через відсутність в матеріалах справи. Наявний у справі опис вкладення у цінний лист, що має контур від відтиску печатки без можливості ідентифікувати текст, свідчать про складення такого опису на ім`я ПрАТ "УДП", генеральний директор, вул. Флотська, 28, м. Ізмаїл, 68600. Проте, направлення такої вимоги не підтверджено жодним доказом, в тому числі іфіскальним чеком АТ «УКРПОШТИ», датованим 05.03.2024 10:04:26 та адресатом, в якому вказано ПРАТ УДП, 68600 Ізмаїл.

Відповідно до пункту 4 Доповнень та змін № 11, схвалених 05.12.2022 р. до колективного договору трудового колективу ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на 2015-2017 роки, розділ 2 «Порядок прийому та звільнення» Додатка 10 «Правила внурішнього трудовго розпорядку Працівників ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство»» доповнено пунктом 2.13. у такій редакції: «2.13 Виходячи з фінансових можливостей пароплавства, при звільненні Працівника з підстав, передбачених пунктами 1 та 6 статті 36 та пунктів 1, 2, 6, статті 40 КЗпП України, виплачувати йому вихідну допомогу у розмірі 2-ох посадових окладів».

З огляду звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 1 квартал 2024 р. ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», чистий дохід від реалізації продукції за звітний період підприємства склав 284 711, за аналогічний період попереднього року 527 860. Чистий фінансовий результат: прибуток відсутній, збиток 113 987.

Згідно довідки відповідача від 31.05.2024 р. № УБОтаЗ-736, наданої на лист ОСОБА_1 від 26.05.2024 б/н, середньоденний заробіток позивача склав 3197,46 грн. Всього ОСОБА_1 було нараховано та виплачено, про що повідомлено при звільнені: оклад за 17 р.д. в лютому 2024 56666,67 грн.; оклад за 1 р.д. в березні 2024 р. 3333,33 грн.; компенсація відгулу (4 р.д. в повідйному розмірі) 25652,77 грн.; компенсація невикористаної відпустки (11 к.д.) 25194,46 грн.; лікарняний 16 к.д. 30021,94 грн.; всього нараховано 140869,17 грн., з яких утримано 27469,48 грн.

Виплачено аванс 22.02.2024 р. - 24150,00 грн.; виплачено при звільненні 05.03.2024 р. 87933,97 грн.; виплачено у зв`язку з перерахунком ПДФО 19.03.2024 1315,72 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Трудове законодавство не передбачає виплату вихідної допомоги при звільненні працівника за згодою сторін. Обов`язок роботодавця - виплатити належні йому суми в останній робочий день (день звільнення), а саме: компенсацію за дні невикористаної відпустки; заробітну плату за відпрацьований час поточного місяця.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідачем при звільненні позивача дотримано вимог КЗпП України та здійснено виплату належних йому сум у день звільнення.

Щодо виплати, передбаченої пунктом 2.13. колективного договору трудового колективу ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на 2015-2017 роки, то ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство»» доведено відсутність фінансових можливостей пароплавства в першому півріччі 2024 р. здіснювати при звільненні Працівника з підстав, передбачених пунктами 1 статті 36 КЗпП України, виплату вихідної допомоги у розмірі 2-ох посадових окладів.

Добросовістність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова КЦС ВС від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14).

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) та принципі добросовісності. Наприклад, у статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У практиці касаційного суду вперше констатація можливості застосування venire contra factum proprium відбулася після окремої думки суддів КЦС ВС від 19.08.2020 у справі № 637/239/14-ц, в якій вказувалося про необхідність застосування доктрини venire contra factum proprium при вирішенні спорів, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 листопада 2018 р. у справі № 911/205/18, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 р. у справі N° 237/142/16-ц (провадження № 61-16460св18), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 р. у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) відбулося її застосування на рівні практики Верховного Суду, причому без обмежень певною сферою.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із вказаних положень прослідковується загальне правило щодо доказування в цивільному процесі і можливість застосування принципу «affirmanti incumbit probatio» який означає, що «хто стверджує, той і доводить».

Водночас Верховний Суд звертав увагу на те, що у справах, що випливають з трудових відносин, тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця (див. наприклад постанова Верховного Суду від 13 листопада 2019 р. по справі № 207/1385/16-ц (провадження № 61-23193св18).

Надані відповідачем докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо необґрунтованості позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують своєчасність та повноту виплат позивачу при звільненні, а також відсутність підстав для виплат передбачених п. 2.13. колективного договору трудового колективу ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на 2015-2017 роки.

В свою чергу, надані позивачем докази не підтверджують наявність в діях ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» порушення трудового законодавства при звільненні, яке б потягло відповідальність.

Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, як і не підлягає до задоволення у відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України заява позивача про стягнення понесених судових витрат у розмірі 13500,00 грн., поскільки в позові відмовлено в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 274, 280-282, 289, 352-355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення невиплачених коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Л.М. Кравченко