справа № 759/7951/21 головуючий у суді І інстанції Твердохліб Ю.О.
провадження № 22-ц/824/165/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Кравцем Дмитром Миколайовичем, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

19 квітня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кравець Дмитро Миколайович звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивував тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_2 - відповідач у справі.

27 вересня 2000 року Ленінградською районною в м. Києві державною адміністрацією видано йому ордер на жиле приміщення №022723 серія Б з сім`єю з двох осіб на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 13.3 кв.м., яке складається з однієї ізольованої кімнати за адресою АДРЕСА_1 , склад сім`ї: позивач та його дочка ОСОБА_2

18 лютого 2004 року Святошинським районним судом м. Києва шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано.

29 рудня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, після реєстрації якого позивач змінив своє прізвище на « ОСОБА_7 ».

Позивач постійно проживає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно Листа Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської в м. Києві РДА №768/26 від 16 березня 2021 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані дві особи він та відповідач, однак приблизно з 2001 року відповідач, жодного дня не проживала в ній. Згідно акту №27 про не проживання особи за місцем реєстрації від 02 березня 2021 року ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 не проживає за місцем реєстрації з 01 березня 2006 року по 01 березня 2021 року.

Крім того, на розгляді у Святошинському районному суді м. Києва перебувала справа №759/21530/14-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_9 , яка також діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , в якій встановлювались обставини та вирішувалось питання про місце проживання неповнолітньої на той час ОСОБА_2 .

За обставинами справи в будинку АДРЕСА_3 проживали без реєстрації ОСОБА_9 разом з дочкою ОСОБА_2 .

На даний час фактично в спірній квартирі проживає позивач, його дружина та діти від другого шлюбу, відповідач в спірній квартирі не проживає. Він своїми силами утримує квартиру, проводить поточний ремонт, здійснює квартирну плату, оплату за спожиту електроенергію, газ, телевізійні послуги та інше, що підтверджується відповідними квитанціями. Відповідач жодних витрат, пов`язаних з утриманням квартири не несе. Починаючи з 2001 року фактично не цікавилась квартирою та не відвідувала її.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що позов є неправдивим, вона все життя вважала позивача своїм батьком та знала, що в неї є квартира, намагалась спілкуватися з батьком. Весь час проживала зі своєю матір`ю в квартирі АДРЕСА_3 до 2016 року. Має бажання проживати в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , оскільки іншого житла не має.

Представник відповідача ОСОБА_10 вказував, що відповідач не проживала у спірній квартирі з підстав, що не залежали від неї, оскільки була дитиною і виїхала з квартири разом з матір`ю. На теперішній час іншого житла відповідач не має, квартирою цікавиться.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовлено.

03 липня 2023 року від представника позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, у якій представник просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн.

14 липня 2023 року Святошинським районним судом м. Києва ухвалено додаткове рішення, яким заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кравця Дмитра Миколайовича про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Кравець Дмитро Миколайович, 17 серпня 2023 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року, ухваливши нове судове рішення, яким задовольнити вимоги позивача.

Підтримавши позовні вимоги зазначив, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які посилався позивач в обґрунтування доводів і вимог позову.

Апелянт вважає вказівку суду про те, що позивачем не вказано мету подання позову такою, що суперечить матеріалам справи, адже відповідач в квартирі не проживає, жодних витрат, пов`язаних з утриманням квартири не несе, починаючи з 2001 року фактично не цікавилася та жодного разу не відвідувала квартиру, а тому в силу ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР втратила право користування нею.

Після досягнення повноліття і до моменту звернення позивача до суду з позовом, жодних конфліктів з відповідачкою не було, перешкоди у користуванні не чинилися.

В частині оскарження додаткового рішення, апелянт вказав, що підставою для відмови у його ухваленні стала відмова у задоволенні позову. А тому за результатами перегляду справи просив здійснити перерозподіл судових витрат.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Кравцем Дмитром Миколайовичем, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

22 січня 2024 року відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Криворучко Юрій Валерійович подали заперечення на апеляційну скаргу, в яких заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Вказали, що ОСОБА_1 не має постійного місця проживання та вимушена проживати або у матері або в орендованому житлі, оскільки має з батьком спір щодо користування жилим приміщенням.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кравець Дмитро Миколайович вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Криворучко Юрій Валерійович заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

В судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо доводів апеляційної скарги на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_2 , батьками якої є: ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12 травня 1998 року.

27 вересня 2000 року ОСОБА_1 видано ордер на жиле приміщення серії НОМЕР_2 на сім`ю з двох осіб ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - дочка) на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 13,3 кв.м., яке складається з однієї ізольованої кімнати за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2004 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 розірвано, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 11 листопада 2004 року серії НОМЕР_3 .

29 грудня 2007 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіку присвоєне « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 20 липня 2018 року.

Згідно листа Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 16 березня 2021 року №768/26 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання двох осіб - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 10 жовтня 2000 року.

Згідно акту №27 про не проживання особи за місцем реєстрації від 02 березня 2021 року, підписаного комісією у складі мешканців багатоквартирного будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає за місцем реєстрації з 01 березня 2006 року по 01 березня 2021 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року у справі №759/21530/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, визнано за ОСОБА_9 та неповнолітніми ОСОБА_2 та ОСОБА_8 право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що право користування житловим приміщенням відповідач набула будучи малолітньою. Однак, не можна вважати неповажною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. При цьому, позивач не довів, що відповідач будучи повнолітньою набула право власності або право постійного користування іншим житлом, має вільний доступ до спірного житла, а також, що реєстрація у спірній квартирі дочки ОСОБА_2 , яка іншого житла не має, порушують його права на вільне володіння, користування чи розпорядження квартирою.

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору не відповідають фактичним обставинам справи та не гуртуються на вимогах закону з наступних підстав.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі №6-60цс12 зроблено висновок, що «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР).

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання».

За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі №645/4988/16-ц).

Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження №61-23089св19) зазначено, що аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. (див. постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року справа №490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18)

У справі, що переглядається позивач ОСОБА_1 є відповідальним наймачем жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач отримала право користування ним як член сім`ї наймача.

Разом з тим, після розлучення батьків на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року у справі №759/21530/14-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2016 року, за відповідачкою ОСОБА_2 визнано право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу, що рішення у справі №759/21530/14-ц набрало законної сили 15 червня 2016 року, тобто відповідач набула право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3 після досягнення повноліття.

Більш того, з моменту досягнення повноліття (квітень 2016 року) і до часу звернення позивача до суду з позовом (тобто майже 4 роки) відповідач не проявляла інтересу до житлового приміщення, у якому за нею зберігається місце реєстрації, про що позивачем надані відповідні Акти про непроживання, а відповідач у свою чергу, не надала жодного належного та допустимого доказу на спростування цих обставин, фактично не заперечуючи свою відсутність у спірній квартирі протягом усього цього часу.

Отже, суд першої інстанції не врахував, що позивачем надано належні та допустимі докази відсутності відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки (6 місяців) до дня звернення до суду з позовом, тому обґрунтування підстав щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є помилковими.

Натомість, відповідачем не надано доказів чинення їй перешкод у користуванні квартирою, а також поважності причин непроживання у спірній квартирі такий тривалий період. За весь час непроживання у квартирі відповідач не зверталася до суду з позовом щодо чинення їй перешкод у користуванні квартирою або із позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням (квартирою), а з заявами до поліції звернулася лише після того, як ОСОБА_1 пред`явив позов до суду про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що свідчить лише про намір зберегти за собою місце реєстрації за адресою спірної квартири.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова від 18 січня 2023 року у справі №442/810/22).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

З огляду на встановлені під час апеляційного перегляду обставини, колегія суддів вважає, що відповідач не надала належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність у неї перешкод у користуванні спірною квартирою понад встановлений законом строк. При цьому, за наявності у ОСОБА_2 визнаного судом права користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3 , задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на думку апеляційного суду не становитиме надмірного втручання держави у права відповідача на повагу до житла.

Отже, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року.

У постанові від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Тож оскільки за результатами перегляду рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року колегія суддів дійшла висновку про необхідність його скасування, то й додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року також слід скасувати.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Крім цього, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У свою чергу, підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

На підтвердження надання професійної правничої допомоги позивачем надано копію Договору №16/03 про надання правничої (адвокатської) допомоги, який укладено 16 березня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «КРАВЕЦЬ» та договір №1 про внесення змін до договору №16/03 від 16 березня 2021 року про надання правничої /(адвокатської) допомоги від 12 жовтня 2021 року.

Додатковою угодою №1 від 13 жовтня 2022 року сторони визначили вартість послуг адвоката за повне ведення справи в суді першої інстанції розміром 50 000,00 грн.

Відповідно до Звіту №1 про надані послуги від 29 червня 2023 року та Акту приймання-передачі послуг №1 від 29 червня 2023 року, адвокатом надано наступні послуги клієнту:

- зустріч та усна правова консультації - 2 години - 4 000,00 грн;

- підготовка та подання заяви про виготовлення та видачу копій рішень та можливість ознайомлення з матеріалами справи №759/21530/14-ц - 1 година - 2 000,00 грн;

- виїзд з метою отримання копій рішень та ознайомлення з матеріалами справи №759/21530/14-ц - 1 година - 2 000,00 грн;

- підготовка та подання позовної заяви про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - 5 годин - 10 000,00 грн;

- підготовка та подання клопотання про долучення доказів до матеріалів справи №759/7951/21 - 1 година - 2 000,00 грн.

- виїзд адвоката з метою участі у судових засіданнях у справі №759/7951/21, участь у судових засіданнях 08.06.2021 року о 11:30 год., 08.07.2021 року о 14:00 год., 08.09.2021 року о 14:30 год., 12.10.2021 року о 14:30 год., 30.11.2021 року о 10:00 год., 17.01.2022 року о 14:30 год., 02.06.2022 року о 14:00 год., 08.08.2022 року о 11:00 год., 31.10.2022 року о 15:20 год., 07.12.2022 року о 14:00 год., 21.02.2023 року о 14:50 год., 19.04.2023 року о 14:30 год., 27.06.2023 року о 14:30 год. - 23 000,00 грн;

- підготовка та подання заяви про видачу повного тексту рішення - 0,5 годин - 1 000,00 грн;

- підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи №759/7951/21 - 0,5 годин - 1 000,00 грн;

- підготовка та подання заяви стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу по справі №759/7951/21 - 2,5 години - 5 000,00 грн.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За висновками Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

За висновками Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2022 року у справі №640/16093/21 визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторін тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 15 вересня 2021 року у справі №924/675/20, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менше, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Колегія суддів проаналізувала надані представником ОСОБА_1 докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), з урахуванням заперечень ОСОБА_2 , а також правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, та дійшла висновку, що з огляду на фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, категорію справи, яка не є складною, вартість правової допомоги за зустріч з клієнтом, підготовку та подання позовної заяви, клопотання про долучення доказів та заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірними з виконаною адвокатом роботою. Крім того, Додатковою угодою №1 від 13 жовтня 2022 року сторони визначили загальну вартість послуг адвоката за ведення справи в суді першої інстанції, а тому обрахунок вартості участі адвоката у кожному судовому засіданні не є співмірним з їх тривалістю.

За встановлених обставин, враховуючи фінансовий стан обох сторін, з урахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, наявні підстави для відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 13 000,00 грн. за рахунок відповідача ОСОБА_2 , оскільки саме цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

Керуючись ст. ст. 133, 141, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Кравцем Дмитром Миколайовичем - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати:

судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 908,00 грн.,

судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 1 362,00 грн.,

витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000, 00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21 червня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова