П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/2606/23

Провадження № 22-ц/4815/545/24

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Тимощук О.Я.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

19 лютого 2024 року (повним текстом)

в м. Рівне Рівненської області

за відсутності учасників справи та їх представників

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство "Сенс Банк";

відповідач - ОСОБА_1 ;

представники учасників справи:

позивача адвокат Ременюк Тетяна Олександрівна;

відповідача адвокат Мамай Ірина Євгенівна;

за участі: ОСОБА_1 та її представника адвоката Мамай Ірини Євгенівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сенс Банк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року в суд звернулося Акціонерне товариство "Сенс Банк" (далі АТ "Сенс Банк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України заборгованості за невиконання кредитного договору, яка станом на 22 листопада 2022 року становила 326 839,53 гривень, з яких: 53 411,26 гривень - сума 3% річних, а 273 428,28 гривень - інфляційні втрати.

Мотивуючи свої вимоги, позивач покликався на те, що 27 серпня 2008 року між Акціонерно-комерційним Банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого АТ "Сенс Банк", та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 733/043-СП14, відповідно до якого вона отримала кредит в розмірі 48 000 доларів США. Згодом заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 жовтня 2013 року в справі № 569/15686/13-ц позовні вимоги первинного кредитора до ОСОБА_1 задоволено, стягнуто заборгованість за кредитним договором № 733/043-СП14 від 27 серпня 2007 року та кредитним договором № 733/043-СП14-2 від 27 серпня 2008 року в розмірі 598 761,23 гривень та понесені судові витрати в розмірі 3 441 гривень. Проте позичальник своїх обов`язків з повернення боргу не виконала, а тому, на переконання позивача, повинна понести за це цивільно-правову відповідальність.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 лютого 2024 року АТ "Сенс Банк" в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено.

При вирішенні спірних правовідносин встановлено, що рішення суду, яким визначено зобов`язання відповідача, є невиконаним, а позивач має право очікувати на захист свого порушеного права в частині своєчасного виконання зобов`язання та обмежується трирічним строком до пред`явлення позову.

На рішення суду представником позивача адвокатом Ременюк Т.О. подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначала про неврахування судом того, що рішення суду, яким визначено зобов`язання відповідача, є невиконаним, тому позивач має право на стягнення передбачених ч.2 ст.625 ЦК України грошових сум в межах трирічного строку позовної давності. Так, згідно з усталеною судовою практикою внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і суми 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. При цьому нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором.

З наведених підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У поданому відзиві представник відповідача адвокат Мамай І.Є. просила залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Покликалась на те, що кредитодавець захистив своє право на повернення грошових коштів шляхом стягнення їх за рішенням суду від 15 жовтня 2013 року. Разом з тим строк виконання договору сплив з моменту набрання законної сили рішенням суду, тобто 30 грудня 2013 року. Отже, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є обґрунтованою підставою для відмови у позові. Крім того, на думку представника відповідача, оскільки не відбулося сплати боргу, то відсутні підстави для покладення на боржника передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України відповідальності. Вказувала і про відсутність обґрунтувань позивача пропуску позовної давності та належного обрахунку заявленої заборгованості.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Виходячи з положень ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Між тим, цивільні права та обов`язки можуть виникати й із рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 жовтня 2013 року в справі № 569/15686/13-ц було задоволено позовні вимоги ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 та стягнуто з неї заборгованість за кредитним договором № 733/043-СП14 від 27 серпня 2007 року та кредитним договором № 733/043-СП14-2 від 27 серпня 2008 року в розмірі 598 761,23 гривень, а також понесені судові витрати в сумі 3 441 гривень.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2023 року задоволено заяву представника АТ "Сенс Банк" - адвоката Гаполяка О.В. про заміну сторони у виконавчому провадженні.

Замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №569/15686/13-ц, виданого 10 квітня 2014 року Рівненським міським судом Рівненської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованості за кредитним договором №733/043-СП14 від 27 серпня 2007 року та кредитним договором №733/043-СП14-2 від 27 серпня 2008 року в сумі 598761,23 гривень, відшкодування судових витрат в сумі 3441 гривень - на AT "Сенс Банк".

Спірні правовідносини між сторонами виникли не з приводу виконання умов кредитного договору, а щодо наслідків невиконання відповідачем рішення суду. Суперечності, які виникли між ними саме щодо виконання умов кредитного договору, були вирішені в судовому порядку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Проте відповідачем визнається, що заборгованості за кредитом на користь банку сплачено не було.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання норми ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та сума 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, адже виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), видно, що якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Тому новий кредитор має право на отримання сум, передбачених лише ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення.

Між тим, Главою 19 Розділу V Книги першої Цивільного кодексу України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц, погоджуючись з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, зазначала про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням. Тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Тобто позовні вимоги про зобов`язання боржника відшкодувати на користь позивача кошти у виді суми 3% річних та інфляційних втрат відповідають вимогам чинного законодавства і є підставою для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності за невиконання покладених саме судовим рішенням обов`язків у межах позовної давності.

Щодо заявленого до стягнення банком розміру заборгованості, то колегія суддів виходить із того, що протилежною стороною її не спростовано, свого розрахунку не надано. Разом з тим ненадання детального розрахунку передбаченої ч.2 ст. 625 ЦК України заборгованості не є підставою для відмови в задоволенні позову, а лише спонукає суд перевірити заявлену до стягнення суму грошових коштів.

Так, згідно з проведеними апеляційним судом обчисленнями в межах позовної давності, а саме з 06 лютого 2020 року по 06 лютого 2023 року, тобто день пред`явлення позову, сума заборгованості відповідача за ч.2 ст. 625 ЦК України становить 342 241,97 гривень, де 53 986,94 гривень складає сума 3% річних та 288 255,03 гривень - інфляційні втрати за 1 097 днів прострочення обов`язку зі сплати боргу.

Натомість відповідно до правил ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи виключно в межах заявлених вимог.

Отже, до стягнення підлягає саме заявлена сума в розмірі 326 839,53 гривень.

Мотивом для прийняття нової постанови - про задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сенс Банк" задовольнити.

Скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 лютого 2024 року.

Позов Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Сенс Банк" 326 839 (триста двадцять шість тисяч вісімсот тридцять дев`ять) гривень 53 копійки за порушення грошового зобов`язання.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Акціонерне товариство "Сенс Банк"; адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100; ; рахунок IBAN НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст постанови складено: 30.04.2024

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків