ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/683/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №701/1318/23 Категорія: 305010300 Калієвський І.Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Новіков О.М.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 15.02.2024 (повний текст складено 26.02.2024, суддя в суді першої інстанції Калієвський І.Д.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Заболотнього Владислава Михайловича до Держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури,

в с т а н о в и в :

у грудні 2023 року представник позивача звернувся до суду з указаним позовом, яким просив стягнути з відповідача на свою користь ОСОБА_2 38 427,23 грн. інфляційних витрат та 3% річних 5 026,59 грн., всього 43 453,82 грн., внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду у справі 701/612/20.

В обґрунтування позову вказано на те, що рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 08.02.2021 (справа №701/612/20) позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволено частково та стягнуто на користь позивача з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку за завдану моральну шкоду незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури та суду при досудовому розслідуванні та судовому розгляді кримінального провадження за обвинуваченням за ч. 4 ст. 358 КК України у розмірі 108 000, 00 грн.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 23.03.2021 рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 08.02.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Черкаської обласної прокуратури та Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду змінено та викладено другий абзац його резолютивної частини в такій редакції: "Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України, на користь ОСОБА_1 , завдану моральну шкоду незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури та суду при досудовому розслідуванні та судовому розгляді кримінального провадження за обвинуваченням за ч. 4 ст. 358 КК України в розмірі 109600,00 грн." У решті рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 08.02.2021 у даній справі залишено без змін.

Після набрання рішенням суду у даній справі законної сили позивачкою було отримано виконавчий лист, який скеровано для виконання до ДКС України.

Як вбачається із відповіді Державної казначейської служби України на адвокатський запит, заява ОСОБА_1 про виконання виконавчого листа Маньківського районного суду Черкаської області по справі №701/612/20 надійшла до Казначейства 04.06.2021 за вх. №08-36962. Казначейством 16.03.2023 в порядку черговості здійснено виконання виконавчого листа та кошти перераховано на рахунок ОСОБА_1 .

Надходження коштів відповідно до виконавчого листа в сумі 109 600,00 грн. 16.03.2023 позивачка підтверджує.

Проте, у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 15.02.2024 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 5 017,58 грн., що становлять 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 05.09.2021 до 15.03.2023 включно та 36 239.24 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період, вказавши на передбачений Законом компенсаторний механізм захисту у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду та стягнення з держави 3% річних від вчасно несплаченої суми та інфляційні витрати за період прострочення виконання рішення суду.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 05.03.2024 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах справи без врахування правової позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вказано на те, що від дати надходження до Казначейства виконавчих документів позивача у справі №701/612/20 і до виконання зазначених виконавчих документів було відкладено згідно п.п.4 п.11 та абз.2 п.39 Порядку №845 та відповідачем вживалися заходи щодо виконання рішення суду шляхом неодноразових письмових звернень про збільшення бюджетних призначень за Програмою 3504030. Видатки Держбюджету встановлюються виключно законами України і Казначейство діяло виключно в межах повноважень, визначених Порядком №845.

Також скаржником зазначається про те, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність таких умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, яку має довести позивач, що звернувся з позовом про стягнення шкоди. На думку Казначейства, позивачем не надано жодних доказів та підтверджень неправомірних дій відповідача під час виконання виконавчих документів у справі та наявності причинного зв`язку між несвоєчасною, за твердженням позивача, виплатою морального відшкодування та діями відповідача, натомість, боржником у справі №701/612/20 є держава Україна за рахунок коштів Держбюджету України.

Судом не враховано висновок, викладений у постанові ВС від 30.04.2020 у справі №804/2076/17 де зазначено, що сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність - суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив чи зробив несвоєчасно з порушенням процедури чи інших вимог, що спричинило порушення прав та інтересів особи.

Крім того, в апеляційній скарзі вказується, що держава Україна відшкодувавши позивачу моральну шкоду, завдану незаконним кримінальним переслідуванням понесла юридичну відповідальність перед позивачем за завдану шкоду. Намагання позивача стягнути з держави Україна додатково 3% та інфляційні втрати суперечать приписам Порядку №845, і є повторним притягненням держави до відповідальності, що суперечить приписам ст.61 Конституції України, оскільки ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Також скаржник вказує на дефіцит державного бюджету на 2021, 2022, 2023 роки та наявність форс-мажорних обставин у зв`язку з введенням військового стану з 24.02.2024, спричиненим збройною агресією російської федерації, та є обставиною непереборн6ої сили, які вплинули на формування доходної частини бюджету й видатки за програмою КПКВК 3504030, що унеможливило виконання виконавчого документа у справі вказують на необхідність обрахування 3% річних та інфляційних втрат з 05.09.2021 по 23.02.2022.

Крім того, скаржник вважає, що провадження у цій справі підлягає закриттю за п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки спори, які виникають під час здійснення Казначейством своїх повноважень щодо виконання судових рішень згідно Порядку №845 розглядаються судом адміністративної юрисдикції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим. Також у відзиві на апеляційну скаргу йдеться про розподіл судових витрат в сумі 5 000 грн.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. У даному випадку предметом спору є вимоги про стягнення 43453,82 грн.За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 08.02.2021 (справа №701/612/20) позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволено частково та стягнуто на користь позивача з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку за завдану моральну шкоду незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури та суду при досудовому розслідуванні та судовому розгляді кримінального провадження за обвинуваченням за ч. 4 ст. 358 КК України у розмірі 108 000,00 грн.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 23.03.2021 рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 08.02.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Черкаської обласної прокуратури та Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду змінено та викладено другий абзац його резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України, на користь ОСОБА_1 , завдану моральну шкоду незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури та суду при досудовому розслідуванні та судовому розгляді кримінального провадження за обвинуваченням за ч. 4 ст. 358 КК України в розмірі 109 600,00 грн.» У решті рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 08.02.2021 у даній справі залишено без змін.

Згідно відповіді Державної казначейської служби України №5-06-06/2023 від 08.12.2023 на адвокатський запит, заява ОСОБА_1 , про виконання виконавчого листа Маньківського районного суду Черкаської області по справі №701/612/20 надійшла до Казначейства 04.06.2021 за вх. №08-36962. Казначейством 16.03.2023 в порядку черговості здійснено виконання виконавчого листа та кошти перераховано на рахунок ОСОБА_1 .

Такими є правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин які регламентуються такими правовими нормами.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні втрати (індекс споживчих цін) - це показник, який характеризує зміни загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничого споживання (постанова Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №341/915/16-ц).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.19 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18). Визначені ч.2 ст.625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI).

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22; № у ЄДРСР 78215459), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20; № у ЄДРСР 81329465), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26; № у ЄДРСР 84573553), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункт 21; № у ЄДРСР 87053622), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35; № у ЄДРСР 89252052),від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5; № у ЄДРСР 98483103), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80; № у ЄДРСР 101829985), від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45; № у ЄДРСР 104827808), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75; № у ЄДРСР 105852860), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16; № у ЄДРСР 106841700) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1; № у ЄДРСР 108285268), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34; № у ЄДРСР 109364576), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5; № у ЄДРСР 111742765), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37; № у ЄДРСР 112516535)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35; № у ЄДРСР 80854809), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27; № у ЄДРСР 84573553), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81; № у ЄДРСР 101829985), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 76; № у ЄДРСР 105852860), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.17; № у ЄДРСР 106841700) і № 922/1830/19 (пункт 7.2; № у ЄДРСР 108285268), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 35; № у ЄДРСР 109364576), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.6; № у ЄДРСР 111742765), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38; № у ЄДРСР 112516535)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27; № у ЄДРСР 84573553), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81; № у ЄДРСР 101829985), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.18; № у ЄДРСР 106841700) і № 922/1830/19 (пункт 7.3; № у ЄДРСР 108285268), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38; № у ЄДРСР 112516535)).

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі 686/7081/21.

З огляду на викладене вище безпідставними є доводи відповідача, що Держказначейство не є неналежним відповідачем, оскільки боржником у справі є держава Україна за рахунок коштів Держбюджету України.

Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивачки публічно-владні управлінські функції (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц(пункт 39; № у ЄДРСР 112516535). Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною «права на суд» (див. mutatis mutandisрішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, § 40, 45, заява № 18357/91) від 19 березня 1997 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia, § 34, 37, заява № 59498/00) від 7 травня 2002 року). З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими - приватними чи публічними - є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії (№ 2)» (Burdov v. Russia (№ 2), § 96-97, 99, 117, заява № 33509/04) від 15 січня 2009 року).

15 жовтня 2009 року ЄСПЛ ухвалив пілотне рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, заява № 40450/04). Воно набуло статусу остаточного 15 січня 2010 року. У цьому рішенні ЄСПЛ визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією через систематичне невиконання державою рішень національних судів (пункт 1 статті 6 Конвенції, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції) і відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання (стаття 13 Конвенції) (§ 2, 3 резолютивної частини рішення). ЄСПЛ зазначив, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає у систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (§ 4 резолютивної частини рішення). Тому ЄСПЛ вказав, що Україна повинна невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою ЄСПЛ (§ 5 резолютивної частини рішення).

Спір про присудження позивачці відшкодування шкоди та щодо загального розміру такого відшкодування суд уже вирішив у справі №701/612/20. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI).

Прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Отже, припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Саме з огляду на це безпідставними є посилання в апеляційній скарзі, що відповідач неодноразово письмово звертався про збільшення бюджетних призначень за Програмою №845.

Як і спростовуються доводи апеляційної скарги, що держава вже відшкодувала позивачу моральну шкоду і намагання позивача у даній справі є повторним притягненням держави до відповідальності. Адже у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3% річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

Доводи апеляційної скарги стосовно закриття провадження за п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України апеляційний суд відхиляє, оскільки питання стягнення 3 % річних й інфляційних втрат від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми за період прострочення виконання рішення виникло у цивільній справі.

Враховуючи вищенаведені вимоги законодавства у сукупності із фактичним обставинами даної справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив здійснити розподіл судових витрат та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в сумі 5 000,00 грн.

Так, згідно договору про надання правової допомоги від 04.12.2023 №29/23, укладеного між адвокатом Заболотнім В.М. та ОСОБА_1 його предметом є надання клієнту правової допомоги у справі щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних через несвоєчасне виконання рішення на її користь, зокрема, подавати позовні заяви, апеляційні та касаційні скарги.

Згідно Акту прийому-передачі виконаних згідно договору про надання правової допомоги №29/23 від 04.12.2023 адвокатом Заболотнім В.М. надано, а ОСОБА_1 прийнято роботи написання та подання відзиву на апеляційну скаргу у справі №701/1318/23 на суму 5 000,00 грн.

Указане підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордера від 19.03.2024.

Дослідивши матеріали справи та поданого клопотання, апеляційний суд прийшов до такого висновку.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (як у даній справі).

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18.

Далі, положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Апеляційний суд вважає, що розмір витрат, визначений представником відповідача у сумі 5000,00 грн.за підготовку відзиву на апеляційну скаргу, необґрунтовано завищеним, оскільки на стадії апеляційного перегляду справи правова позиція сторони є вже сформованою, всі докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, досліджені в суді першої інстанції, відзив на апеляційну скаргу ґрунтується на доводах, викладених в суді першої інстанції в заперечення заявлених позовних вимог та зроблених судом першої інстанції висновках, отже стверджувати про істотну складність в його підготовці адвокатом не можна.

З урахуванням вищенаведеного, за положеннями ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути у відшкодування витрат на правову допомогу при апеляційному перегляді справи 1 000,00 грн., частково задовольнивши заяву представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 15.02.2024 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Маньківського районного суду Черкаської області від 15.02.2024 у цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Заболотнього Владислава Михайловича до держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 03.04.2024.

Суддя-доповідач

Судді