КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 382/1008/21 Головуючий у суді І інстанції Кисіль О.А.
Провадження № 22-ц/824/6673/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 09 листопада 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 06 грудня 2010 року.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами банку» складає між сторонами договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача також підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

На підставі укладеного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок, для користування яким видано кредитну картку та встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 12 000,00 грн з огляду на те, що позичальник надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення або зменшення) за рішенням та ініціативою банку.

Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, своєчасно не здійснював щомісячні мінімально обов`язкові платежі за кредитом та процентами, станом на 26 липня 2021року за ним рахується заборгованість у загальному розмірі 34 924,55 грн, з яких: 11 937,12 грн - заборгованість за тілом кредиту, 22 987,43 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 09 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 24 709,36 грн заборгованості за кредитним договором, а також 1 589,00 грн судових витрат, сплачених позивачем.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач отримав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак сплата процентів за користування кредитом і розмір процентної ставки не врегульовані умовами укладеного кредитного договору.

Разом з тим, оскільки між сторонами виникли кредитні правовідносини, то відповідно до норм статей 1054, 1056 ЦК України кредитний договір є завжди оплатним та передбачає обов`язкову сплату відсотків за користування кредитними коштами.

Тому суд вважав, що до правовідносин, які склалися між сторонами в частині визначення відсотків слід застосовувати положення статті 1048 ЦК України, відповідно до яких банк має право на отримання від позичальника процентів у розмірі, що визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За результатом самостійного проведення розрахунку відсотків за користування кредитними коштами за період з 26 січня 2014 року по 31 жовтня 2020 року на рівні облікової ставки Національного банку України, судом зроблено висновок, що позивач має право на отримання процентів у розмірі 12 772,24 грн.

Крім цього, суд вважав, що відповідно до розрахунку заборгованості строк позовної давності позивачем не пропущено, тому заява відповідача з цього приводу задоволенню не підлягає.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту у розмірі 11 937,12 грн та за простроченими відсотками у розмірі 12 772,24 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні з нього на користь банку заборгованості в сумі 12 937,43 грн, яка була стягнута Яготинським РВ ДВС у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що АТ КБ «ПриватБанк» вже стягнув з нього в примусовому порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса від 12 вересня 2017 року суму боргу у розмірі 12 937,43 грн, що підтверджується постановою Яготинського РВ ДВС від 21 серпня 2029 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1. Вказана сума не була йому повернута і перевищує тіло кредиту, яке просить стягнути банк, тому безпідставно не врахована судом першої інстанції під час вирішення даного спору.

При цьому в матеріалах справи наявний договір, який ним не підписаний і з яким він не ознайомлювався, а в анкеті-заяві про приєднання до умов договору не вказано, що він має намір отримати кредит, а лише погоджується на умови обслуговування картки, яка йому потрібна для отримання заробітної плати. При розгляді іншої справи № 382/1381/18 обставини спірних правовідносин, в тому числі й щодо пропуску кредитором строку позовної давності, уже досліджувались судом в тому ж самому складі та були відображені у рішенні суду від 27 травня 2019 року, проте суд першої інстанції в цій справі їх до уваги не взяв.

Наданий банком розрахунок сфабрикований, складений в односторонньому порядку та не погоджений із позичальником, тому не може бути причиною для відновлення строку позовної давності згідно статей 257, 258 ЦК України. Також судом не взято до уваги норми Закону України «Про захист прав споживачів» в частині стягнення додаткових комісій та платежів, які не узгоджувалися сторонами, а також порушують умови договору про споживчий кредит.

03 травня 2024 року на офіційну електронну пошту суду апеляційної інстанції від представника АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Гринихи Т.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до частин першої, четвертої, шостої, восьмої статті 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система, яка відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22 зазначено, що законодавцем допускається подання фізичною особою нарівні з паперовою формою, зокрема, апеляційних скарг в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним кваліфікованим електронним підписом учасника справи та подання такого документу через підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет», або з використанням офіційної електронної адреси із засвідченням кваліфікованим електронним підписом.

Звернення фізичної особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаний електронним цифровим підписом, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, що ототожнюється із безпосереднім зверненням до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і має кваліфікуватися саме як безпосереднє звернення до суду.

Проте, наведені висновки не стосуються адвокатів, нотаріусів, приватних виконавців, судових експертів, державних органів та органів місцевого самоврядування, суб`єктів господарювання державного та комунального секторів економіки, які реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку.

Отже, наразі адвокати, у разі подання процесуальних документів до суду в електронній формі, мають використовувати підсистему «Електронний суд».

Оскільки відзив на апеляційну скаргу поданий представником банку - адвокатом Гринихою Т.Ю.до суду апеляційної інстанції в електронному вигляді шляхом направлення на офіційну електронну адресу Київського апеляційного суду, а не шляхом формування документа у підсистемі «Електронний суд» чи у письмовому вигляді через засоби поштового зв`язку, відповідно до вимог статей 183, 360 ЦПК України такий відзив підлягає поверненню особі, яка його подала, без розгляду.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 06 грудня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 підписали анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів).

У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився і згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Він зобов`язується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

Розмір відсотків за користування кредитними коштами та порядок їх нарахування у договорі не зазначено.

До анкети-заяви банк додав, окрім копії паспорта ОСОБА_1 , витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які не підписані відповідачем.

Також до позовної заяви банк долучив: довідку про видані позичальнику кредитні картки; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я відповідача; виписку по картковому рахунку за договором станом на 28 липня 2021 року; розрахунки заборгованості за договором від 06 грудня 2010 року.

Згідно з наданими позивачем розрахунками, заборгованість відповідача за вказаним вище кредитним договором станом на 31 жовтня 2020року становить 34 924,55 грні складаєтьсяіз заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11 937,12 грнта заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 22 987,43 грн.

Заочним рішенням Яготинського районного суду Київської області від 27 травня 2019 року у справі № 382/1381/18 за позовом ОСОБА_1 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 12 вересня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 12993, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 06 грудня 2010 року у загальному розмірі 133 544,05 грн.

Постановою заступника начальника Яготинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Перетятько Л.П. від 21 серпня 2019 року закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису нотаріуса, який рішенням Яготинського районного суду Київської області від 27 травня 2019 року визнаний таким, що не підлягає виконанню.

При цьому у вказаній постанові вказано, що в ході примусового виконання напису на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто 12 937,43 грн, а також виконавчий збір в сумі 990,20 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 634 ЦК України умови таких договорів приєднання у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 отримав від АТ КБ «ПриватБанк» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, проте сплата процентів за користування кредитом і розмір процентної ставки не врегульовані умовами укладеного кредитного договору.

Тобто між сторонами відсутня згода щодо таких істотних умов кредитного договору як оплата процентів за користування грошовими коштами.

Отже, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка є складовою частиною кредитного договору, відповідач відповідно до вимог статей 3, 627, 638 ЦК України не погоджував умови кредитного договору щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами і не брав на себе відповідні зобов`язання, а тому посилання позивача те, що він надав документи, які підтверджували погодження між сторонами всіх умов надання банківських послуг, у тому числі обов`язку позичальника зі сплати процентів, не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі поданих доказів, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, так як правом визначати предмет та підставу позову наділений виключно позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

У справі, яка переглядається, АТ КБ «ПриватБанк» не пред`являло позовних вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірі, встановлених актами цивільного законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до правовідносин, які склалися між сторонами в частині визначення процентів, положень частини першої статті 1048 ЦК України та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача відсотків за користування кредитними коштами на рівні облікової ставки Національного банку України в період часу з 26 січня 2014 року по 31 жовтня 2020 року у розмірі 12 772,24 грн, які були самостійно обраховані судом за формулою, що наведена в оскаржуваному судовому рішенні.

Враховуючи те, що зазначеною вище заявою, яка підписана відповідачем 06 грудня 2010 року, не визначено розмір відсотків за користування кредитом, то вони не можуть бути стягнуті з позичальника на користь кредитора в примусовому порядку з наведених підстав.

Звертаючись до суду із позовом, АТ КБ «ПриватБанк» також посилалося на наявність у відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11 937,12 грн.

Суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» вказану суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 06 грудня 2010 року, вважаючи її доведеною та належним чином обґрунтованою.

Колегія суддів не може погодитися із висновком місцевого суду щодо задоволення позовних вимог про стягнення тіла кредиту з огляду на таке.

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору.

Як було вище зазначено, у анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 06 грудня 2010 року, яка містить підпис ОСОБА_1 , процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Незважаючи на це, банк, окрім нарахування заборгованості за тілом кредиту, здійснював також нарахування і списання з карткового рахунку позичальника відсотків за використання кредитного ліміту та пені за порушення зобов`язання щодо своєчасного повернення використаних коштів.

Позивач, обґрунтовуючи правомірність такого нарахування (списання), посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, як невід`ємні частини спірного договору.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів) і саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача про Умови не може бути належним доказом узгодження між сторонами розміру процентів, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (06 грудня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (06 серпня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та неустойки, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин, а тому в АТ КБ «ПриватБанк» були відсутні достатні правові підстави зараховувати сплачені ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за нарахованими відсотками та пені через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві, а Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором.

Отже, виписка по рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Наведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18.

Обґрунтовуючи підстави стягнення заборгованості за тілом кредиту, банком, окрім розрахунку заборгованості, надано виписку по картковому рахунку, в якій міститься повна інформація про рух коштів, відображено всі операції за кредитним договором, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей.

Із вказаної виписки по картковому рахунку чітко прослідковується, що відповідач користувався кредитними грошима, поповнював мобільний рахунок, розраховувався в торгівельних мережах, здійснював перекази тощо, а потім повертав позивачу витрачені ним з рахунку грошові кошти, які банк зараховував як на погашення процентів за користування кредитним лімітом, комісій, пені та штрафів, так і на погашення тіла кредиту.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки змісту виписки по рахунку відповідача, з якої слідує, що в період з 27 серпня 2011 року по 01 листопада 2020 року позичальник здійснював погашення кредитної заборгованості, проте банком з його карткового рахунку періодично списувалися відсотки за користування кредитним лімітом, комісія, пеня та штрафи за прострочення за кредитом на загальну суму, що значно перевищує основну суму боргу за тілом кредиту, що у свою чергу не відповідає фактичним умовам договірного зобов`язання між сторонами.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 619/1384/21 (провадження № 61-8064св23).

Оскільки укладеним між сторонами договором про надання банківських послуг не передбачено оплату процентів за користування грошовими коштами та неустойки за порушення кредитного зобов`язання, утім банк списував внесені позичальником кошти, які слід було зараховувати в рахунок погашення основного боргу за кредитом, з метою погашення заборгованості по нарахованим відсоткам та пені (штрафів), суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 11 937,12 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту.

Зазначена сума боргу по кредиту належним чином не обґрунтована і не відповідає відомостям розрахунку заборгованості та виписки, які були надані позивачем на підтвердження заявлених вимог.

Більше того, АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі задовольнило свої вимоги щодо погашення заборгованості за тілом кредиту в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, яке здійснювалось Яготинським РВ ДВС ГТУЮ у Київській області з метою виконання виконавчого напису нотаріуса від 12 вересня 2017 року № 12993, примусового стягнувши із ОСОБА_1 12 937,43 грн, що підтверджується постановою від 21 серпня 2019 року про закінчення вказаного виконавчого провадження, розрахунком заборгованості, випискою по особовому рахунку та не заперечувалось сторонами.

Однак, зазначені кошти були безпідставно зараховані банком в рахунок погашення нарахованих ним процентів та пені, а сума боргу за тілом кредитом залишалася незмінною і становила 11 937,12 грн.

Посилання банку на те, що примусово стягнуті з позичальника і добровільно сплачені ним кошти зараховувались у порядку черговості, передбаченому статтею 534 ЦК України, зокрема спочатку на погашення процентів і пені, а вже потім на погашення кредиту, не заслуговують на увагу, оскільки банк не довів належними доказами узгодження між сторонами сплату, розмір та порядок нарахування процентів та неустойки (штрафу, пені), що свідчить про безпідставне направлення банком вказаних вище коштів на погашення відсотків і пені.

За правилом частин першої, шостої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог не відповідає матеріалам цієї справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильними застосуванням норм матеріального і порушенням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у повному обсязі в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Виходячи з наведеного, з АТ КБ «ПриватБанк»пропорційно до розміру незадоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_1 у даній справі, а саме 2 409,10 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 09 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг відмовити у повному обсязі.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 409,10 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній