РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року

м. Рівне

Справа № 570/4794/22

Провадження № 22-ц/4815/374/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: Керівник Рівненської окружної прокуратури в інтересах Корнинської сільської ради Рівненського району,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощено позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 вересня 2023 року, ухвалене в складі судді Остапчук Л.В., у справі № 570/4794/22,

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року Керівник Рівненської окружної прокуратури в інтересах Корнинської сільської ради Рівненського району звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання державного акта недійсним, витребування земельної ділянки.

Позов обґрунтований тим, що Рівненської окружною прокураторою в ході опрацювання питання дотримання вимог земельного законодавства встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на спірну земельну ділянку згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 003797 від 11.08.2010 року виданим на підставі розпорядження Рівненської районної державної адміністрації від 19.05.2010 року № 129, яке районною державною адміністрацією не приймалося. За фактом підроблення Державного акту на право приватної власності на землю 01.08.2022 року внесено відомості до ЄРДР № 0000066 за ч.1 ст.358 КК України.

Враховуючи наведене, прокурор просив суд визнати недійсним державний акт серії серії ЯЗ № 003797, виданий 11.08.2010 року на право власності на земельну ділянку площею 1,6127 га, виданий ОСОБА_1 , та витребувати у відповідача земельну ділянку кадастровий номер :01:020:0310, яка розташована на території Корнинської територіальної громади Рівненського району.

Заочним рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 12 вересня 2023 року позов Керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах Корнинської сільської ради Рівненського району до ОСОБА_1 про визнання державного акта недійсним, витребування земельної ділянки задоволено.

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 003797, виданий 11 серпня 2010 року на ім`я ОСОБА_1 на підставі розпорядження Рівненської райдержадміністрації від 19 травня 2010 року № 129.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Корнинської сільської ради Рівненського району у комунальну власність територіальної громади земельну ділянку загальною площею 1,6127 га, з кадастровим номером :01:020:0310, яка розташована на території Корнинської територіальної громади Рівненського району.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з означеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Стверджує, що судом не було досліджено чи не було допущено помилки (описки) в реквізитах акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 003797 від 11.08.2010 року щодо розпорядження Рівненської районної державної адміністрації від 19.05.2010 року № 129 також не було досліджено, який саме документ було зареєстровано в Рівненській районній державній адміністрації 19.05.2010 року № 129.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує доводи останньої, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повній мірі.

Установлено, що 20 березня 2019 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 1,6127 га з кадастровим номером :01:020:0310 і з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, для розташування цеху з переробки деревини.

Підставою для державної реєстрації слугував Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЗ № 003797, виданий 11 серпня 2010 року.

Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 003797 від 11 серпня 2010 року виданий на підставі розпорядження Рівненської районної державної адміністрації від 19 травня 2010 року № 129.

Установлено, що розпорядження Рівненської районної державної адміністрації від 19.05.2010 року № 129 про передачу ОСОБА_1 земельної площею 1,6127 га, кадастровий номер :01:020:0310 не видавалося.

Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 003797, виданий 11 серпня 2010 року управлінням Держкомзему у Рівненському районі в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі не зареєстрований.

У Державному фонді документації із землеустрою та оцінки земель відсутня документація із землеустрою на земельну ділянку площею 1,6127 га кадастровий номер :01:020:0310.

За фактом підроблення Державного акту на право приватної власності на землю 01.08.2022 року внесено відомості до ЄРДР № 0000066 за ч.1 ст.358 КК України. В подальшому, в ході досудового розслідування, дії були перекваліфіковані на ч.3 ст.190 КК України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Тлумачення статті 387 ЦК України свідчить, що на підставі віндикаційного позову може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно яке є індивідуально визначеним.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що: «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 142, 146, 147)».

Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 у редакції, чинній на час видачі державного акта).

Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення. Вимога про визнання недійсним державного акта не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

Зазначений висновок апеляційного суду узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор просив визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт серії ЯЗ № 003797 на право власності на земельну ділянку площею 1,6127 га, розташовану на території Корнинської територіальної громади Рівненського району.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсним державного акта, оскільки сам по собі державний акт згідно з законодавством, діючим на час його видачі, був лише документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку, тому така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

Убачається, що на момент реєстрації земельної ділянки площею 1,6127 га, кадастровий номер :01:020:0310, остання перебувала за межами населених пунктів на території Корнинської сільської ради Рівненського району (лист Корнинської сільської ради від 29.09.2022 року № 1540/02-12/22), тому в силу закону, територіальна громада Корнинської сільської ради є власником земель несільськогосподарського призначення, що розташовані на території Корнинської сільської ради і спірна земельна ділянка має перейти саме у її власність.

Установивши, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 на підставі державного акту який не видавався, місцевий суд дійшов правильного висновку, що заявлений прокурором віндикаційний позов про витребування земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, є таким, що спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку, а відтак підлягає до задоволення.

На спростування цих обставин відповідачем будь яких доказів не надано. Судом таких доказів також не здобуто.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не дослідив чи не було допущено помилки (описки) реквізитах акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 003797 від 11.08.2010 року також не було досліджено, який саме документ було зареєстровано в Рівненській районній державній адміністрації 19.05.2010 року № 129 не заслуговують на увагу, оскільки в силу ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12 вересня 2023 року в частині задоволення позовних вимог про визнання державного акта недійсним скасувати.

В позові Керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах Корнинської сільської ради Рівненського району до ОСОБА_1 про визнання державного акта недійсним відмовити.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 червня 2024 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.