Справа №752/1491/24
Провадження №2/752/3176/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

за участю секретаря Дураєвої А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Білобловський Сергій Володимирович в інтересах ОСОБА_2 за допомогою модуля Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 була власницею квартири АДРЕСА_1 .

04.12.2020 на прохання своєї дочки ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка на той час важко хворіла на онкологічне захворювання, видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрована в реєстрі за № 8054.

Враховуючи стан здоров`я ОСОБА_2 не розуміла, що в довіреності надано право повіреній без будь-яких обмежень, розпоряджатись її майном, в тому числі і квартирою на свій розсуд.

ОСОБА_2 ніколи не мала намірів продавати спірну квартиру, дарувати чи вчиняти інші правочини щодо квартири, не просила про це свою дочку чи будь-кого іншого. Для неї стала повною несподіванкою інформація про те, що спірна квартира їй більше не належить, і що власником квартири став її зять ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 не повідомила позивачку про те, що скориставшись довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Булгак О.Г., за реєстровим № 8054, вона 15.09.2023 уклала договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою О.О., зареєстрований в реєстрі № 5951.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2023 ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 на підставі довіреності від 04.12.2020, передала у власність свого чоловіка ОСОБА_4 , а ОСОБА_4 прийняв у власність належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу квартири продаж вчинено за 300000 грн., які покупець повністю сплатив представнику продавця на підставі цього договору.

Така ціна є значно нижчою за реальну ринкову вартість аналогічної квартири.

Окрім того, що ціна квартири вказана в договорі значно нижча від ринкової вартості, ОСОБА_2 за спірним договором не отримала жодних грошових коштів, відповідачка взагалі приховувала від неї факт укладення спірного правочину.

Укладаючи спірний договір, ОСОБА_3 діяла не в інтересах довірителя, оскільки вона фактично не продала квартиру, а «перереєструвала» право власності на свого чоловіка.

За отриману у власність квартиру ОСОБА_4 ніяких коштів не сплачував, документи, на підставі яких було продано спірну квартиру, та сам договір купівлі-продажу від 15.09.2023 ОСОБА_3 позивачу надати відмовилась.

Укладаючи спірний договір, без повідомлення про це довірителя, ОСОБА_3 мала на меті набуття у власність безоплатно членом своєї сім`ї спірної квартири, а тому переслідувала особисту мету і діяла не в інтересах ОСОБА_2 , а в особистих інтересах та інтересах свого чоловіка, оскільки спірна квартира після укладення спірного договору належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

Фактично ОСОБА_3 таємно від позивачки, скориставшись довіреністю, провела перереєстрацію права власності на спірну квартиру. ОСОБА_2 , як власник, від цього правочину не отримала ніякої вигоди, а лише безоплатно позбулась права власності на спірну квартиру.

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, від 15.09.2023, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою О.О., зареєстрований в реєстрі № 5951.

23.01.2024 постановлено ухвалу про забезпечення позову.

08.02.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

04.04.2024 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до розгляду по суті.

18.11.2024 протокольною ухвалою залишено без розгляду відзив на позовну заяву ОСОБА_3

ОСОБА_4 своїм право на подачу відзиву не скористався.

Представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Шарко Д.Р. заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що остання діяла в інтересах позивача. Згодом в судове засідання не з`явився.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися.

Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

Відповідно до довідки КНП «КДЦ Голосіївського району м. Києва» ОСОБА_2 перебуває на «Д» обліку у лікаря-онколога з вересня 2015 року та є особою з інвалідністю першої групи з 08.09.2015.

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0426916 ОСОБА_2 з 19.08.2015 має першу групу інвалідності довічно.

04.07.1992 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, актовий запис №197, що підтверджуються витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №2 від 27.06.2024.

Відомості про розірвання цього шлюбу відсутні.

04.12.2020 ОСОБА_2 видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., за реєстровим №8054, якою уповноважила ОСОБА_3 бути її представником, зокрема, але не виключно, вчиняти будь-які передбачені законодавством договори, в тому числі купівлі-продажу та інші договори щодо користування та/або розпорядження належного їй будь-якого рухомого та/або нерухомого майна.

Вказана довіреність видана строком на три роки до 04.12.2023.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2023 ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої 04.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., за реєстровим №8054, передала ОСОБА_4 у власність належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 прийняв зазначену квартиру у свою власність.

Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2023 продаж вчинено за 300000 грн., які покупець повністю сплатив представнику продавця на підставі цього договору.

Відомості про передачу грошових коштів, отриманих представником від проджау квартири, ОСОБА_2 відсутні.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.

Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1, 5 ст. 216 ЦК України встанволено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Частиною 1 ст. 236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Таким чином, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Тобто, з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

При цьому словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц.

Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Також необхідно врахувати, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом цієї норми право на майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, стаття 60 СК України встановлює презумпцію спільності майна подружжя, за якої частини чоловіка та дружини є рівними.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 та Верховний Суд у постановах від 06 лютого 2019 року у справі №154/3223/15, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Суд вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено ОСОБА_3 не в інтересах позивачки, а в своїх особистих інтересах з метою набуття права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Оспорюваний договір, за яким квартира перейшла у власність ОСОБА_4 , був укладений ОСОБА_3 під час перебування з останнім у зареєстрованому шлюбі. Відповідач ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності, виданої позивачем, та укладаючи від імені останньої оспорюваний договір купівлі-продажу від 15.09.2023 разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 фактично стала співвласником цієї квартири, оскільки майно набуте під час шлюбу є спільним сумісним майном подружжя, а частини чоловіка та дружини у такому майні є рівними.

Тобто, усупереч вимог частини третьої статті 238 ЦК України ОСОБА_3 уклала оспорюваний договір на підставі довіреності, виданої ОСОБА_2 , не в інтересах довірительки, а виключно у своїх інтересах з метою набуття спільної сумісної власності.

Наведене дає підстави для висновку, що ці правовідносини підпадають під ознаки положення ч. 3 ст. 238 ЦК України та є підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2023, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара О.О. за реєстровим №5951, недійсним.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість заявлених позорвних вимог, що має наслідком їх задоволення.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 216, ч.1 ст. 236 ЦК України договір купівлі-продажу квартири від 15.09.2023 є недійсним з моменту його вчинення, він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. При цьому у позивачки відсутній обов`язок повертати відповідачу ОСОБА_4 кошти в сумі 300000 грн. в натурі, оскільки доказів здійснення віповідачем такої оплати за придбання спірної квартири та передачу цих коштів позивачу суду надано не було, а спірна квартира підлягає поверненню у власність позивачки.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , окремо з кожного, підлягають стягненню на користь держави судові витрати в розмірі 1211,20 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору як особа з інвалідністю 1 групи.

Керуючись ст.ст. 12-13, 81, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 353-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), від 15.09.2023, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара О.О., зареєстрований в реєстрі за №5951.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , окремо з кожного, на користь держави судові витрати в розмірі 1211 (одна тисяча одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Рішення в повному обсязі складено 18.12.2024.

Суддя Ж. І. Кордюкова