Дата документу 20.12.2024
Справа № 334/9081/24
Провадження № 2/334/3464/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

судді Бредіхіна Ю.Ю. ,

за участю секретаря Жураківської В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку виховання дитини,

установив:

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогою до відповідача ОСОБА_2 про визначення місця проживання їхньої спільної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком та встановлення факту його самостійного виховання. В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що сторони з 2018 року перебували у шлюбі, у 2021 році в них народилась спільна дитина - ОСОБА_3 .

Через погіршення відносин між подружжям, сторони розлучились та почали проживати окремо. Також за домовленістю між сторонами спільний син залишився проживати окремо із батьком, проте цей факт жодним чином не був зафіксований, що й стало підставою для звернення із позовом до суду.

Відповідач відзиву на позов не надала, проте подала заяву про визнання позову.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою суду від 07.11.2024 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 20.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті.

До початку судового засідання від сторін надійшли заяви про

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом.

27 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений шлюб, зареєстрований Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що складено відповідний актовий запис за № 297.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в шлюбі народилась дитина ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 30.01.2021 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.08.2022 року по справі № 201/5169/22 судом затверджена мирова угода, укладена 09 серпня 2022 року між сторонами цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів, на наступних умовах: шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області, зареєстрований 27 квітня 2018 року, про що складено відповідний актовий запис за № 297 було розірвано. Місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом з батьком.

Після розірвання шлюбу і станом на день розгляду справи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом із батьком, перебуває на його самостійному утриманні та вихованні.

Відповідно до акту, складеного фахівцями органу опіки та піклування від 02.12.2024 року ОСОБА_1 проживає разом із ОСОБА_3 . Дитині створені комфортні та належні умови проживання, вона забезпечена усіма необхідними речами, їжею та одягом.

ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Приписами статті 7 СК України унормовано, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Вищий спеціалізований суд України у своїй постанові від 28 травня 2016р. у справі № 759/6044/15-ц зробив висновок, що місце проживання дитини встановлене судом може бути лише одне, а періодичне проживання дитини то з матір`ю, то з батьком не передбачене законодавством

Ураховуючи вказаний висновок суду та аналізуючи відповідні положення СК України, суд дійшов висновку, що законодавець, унормовуючи питання проживання дітей у родинах де батьки розлучились, виходив із того, що оскільки діти потребують постійної уваги та догляду, то вони мають на постійній основі проживати з одним із батьків (місце проживання дітей), натомість права іншого з батьків гарантують та реалізуються шляхом встановлення порядку побачення із дітьми.

Приписами ст. 157 СК України унормовано, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Водночас, держава має втручатись у життя родини та відносини батьків і дітей, лише у крайніх випадках, коли таке втручання необхідне для захисту інтересів дітей, в інших випадках усі питання мають вирішуватись самими батьками на основі взаємної згоди та розуміння. Не завжди такі домовленості люди оформлюють договором, і чинне законодавство не зобов`язує це робити. Тобто, між батьками може існувати і усна домовленість про участь кожного з них у вихованні дітей та їхнього проживання з кимось із батьків.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 затверджено Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до Переліку документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" вказаного вище Порядку для підтвердження права на відстрочку жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці мають подати, у тому числі, рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України.

Отже, спеціальним нормативно-правовим актом Кабінету Міністрів України визначено, що факт перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного може бути підтверджено рішенням суду.

Ураховуючи вищенаведене, а також досліджені судом докази, які підтверджують факт самостійного виховання позивачем сина та перебуванням останнього на повному утриманні батька, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Керуючись ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку виховання дитини задовольнити.

Встановити факт самостійного виховання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.12.2024 року.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін