Справа № 462/7979/23 Головуючий у 1 інстанції: Мруць І.С.
Провадження № 22-ц/811/917/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з державного підприємства (далі ДП) «Львівський державний завод «ЛОРТА» на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11 травня 2023 року по 13 липня 2023 року в сумі 34235 грн. 46 коп. та 992 грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у день звільнення 06.08.2018 року з нею не було проведено повний розрахунок. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2023 року у справі №462/7125/22 стягнуто з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на її користь ненараховану та невиплачену заробітну плату за весь час відпусток за період з липня 2004 року по серпень 2018 року в сумі 27186 грн. 98 коп., які вона отримала лише 13 липня 2023 року, відтак, просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5000 гривень без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.

Стягнуто з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 156 грн. 75 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд допустив порушення основних принципів цивільного судочинства: верховенство права, пропорційності, диспозитивності.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що відповідач систематично, впродовж тривалого періоду часу, зокрема, з липня 2004 року по день звільнення (серпень 2018 року) не нараховував та не виплачував своєчасно належну їй заробітну плату за відпрацьований час та за весь час відпусток.

Ухвалюючи рішення про стягнення 5000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд застосував принцип пропорційності, в той же час, не забезпечив розумного балансу між приватними й публічними інтересами, врахувавши інтереси лише однієї сторони відповідача, щоб такий не зазнав надмірний фінансовий тягар, хоча ціна позову є незначною і жодним чином не покриває завдані збитки.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» висловив свої заперечення, зазначивши про законність та обґрунтованість судового рішення.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 04.06.2024 року, є дата складення повного судового рішення 14.06.2024 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Відповідно до ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2023 року у справі №462/7125/22 стягнуто з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 ненараховану та невиплачену заробітну плату за весь час відпусток за період з липня 2004 року по серпень 2018 року в сумі 27186 грн. 98 коп.

Зокрема, в рішенні суду встановлено, що оскільки відповідачем не було включено позивачу для обчислення заробітної плати за час відпусток надбавку за роботу в умовах режимних обмежень з липня 2004 року по серпень 2018 року, належної до виплати відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 липня 2019 року у справі №462/7770/18, тому розмір такої заробітної плати збільшився.

За вимогами ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до виписки з АТ «Таскомбанк» по картковому рахунку ОСОБА_1 від 03.08.2023 року, за період з 13.07.2023 року по 13.07.2023 року 13.07.2023 року зараховано 27186 грн. 98 коп.

Відповідно до змісту цієї операції зазначено: «№462/7125/22; 15.06.2023; ДП «Львівський державний завод»; №72117121; кошти за ВД, стягнуті на користь стягувача.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивачка свої вимоги обґрунтовувала тим, що оскільки рішення суду від 10 травня 2023 року виконане 13.07.2023 року, то саме за цей період вона має право вимоги середнього заробітку за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

При цьому, середній заробіток ОСОБА_1 розраховано за 42 робочих дні, враховуючи, що середній заробіток, встановлений постановою Львівського апеляційного суду у справі №462/5652/18 від 23 листопада 2021 року становив 815 грн. 13 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не було виплачено надбавки за весь час відпусток з липня 2004 року по серпень 2018 року, яка не була включена в розрахунок заробітної плати, в сумі 27186 грн. 98 коп., а непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд у постанові від 19 травня 2022 року у справі №1640/3365/18, зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиплата роботодавцем працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Верховний Суд в постанові від 12 червня 2019 року у справі №569/79/18, провадження №61-44467св18, зазначив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 06 серпня 2018 року, відповідач не провів виплату позивачу всіх належних сум, зокрема, не виплатив заробітну плату за весь час відпусток за період з липня 2004 року по серпень 2018 року в сумі 27186 грн. 98 коп.

Отже, остаточний розрахунок по заробітній платі, передбачений статтею 116 КЗпП України, ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» у день звільнення позивачки не проведено. Такий розрахунок проведено 13.07.2023 року на виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2023 у справі №462/7125/22.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 11 травня 2023 по 13 липня 2023 року, тобто по день остаточної виплати заробітної плати (надбавки).

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу 3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 встановлена постановою Львівського апеляційного суду у справі 462/5652/18 від 23 листопада 2021 року і складала 815 грн. 13 коп.

За період з 11.05.2023 року по 13.07.2023 року кількість робочих днів становить 42 дні, тобто середній заробіток за цей період позивач нарахувала у сумі 34235,46 грн.

Метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, провадження №14-623цс18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

За таких обставин, суд має право, а не зобов`язаний, за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Як встановлено судом першої інстанції, враховуючи період невиплати заробітної плати, висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, провадження №14-623цс18, а також те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 34235 грн. 46 коп., яку просила стягнути позивач, є значною для відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що співмірним, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, буде розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку 5000 грн.

При цьому, судом першої інстанції, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку враховано наведені відповідачем доводи щодо його статусу в військово-оборонній галузі, враховано конкретні обставини справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, стягнув зменшений розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який відповідає вимогам виваженості та справедливості.

Наведене повністю узгоджується із усталеною правовою практикою, яка викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 06 лютого 2020 року у справі №806/305/17, від 06 серпня 2019 року у справі №826/9793/18, від 20 лютого 2020 року у справі №821/723/17, від 02 вересня 2020 року у справі №804/7733/16, від 28 січня 2021 року у справі №240/11214/19.

Колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 14 червня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич