Провадження № 2/369/1835/24
РІШЕННЯ

Іменем України

31.10.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

за участі секретаря судового засідання Кубарській Ю.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача 1 ОСОБА_3 ,

відповідача 2 ОСОБА_4 ,

представника відповідача 1, 2 Чернецької Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 369/12231/23 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року позивач звернулася до суду з даним позовом.

Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 31 жовтня 2009 року (актовий запис про шлюб № 213 вчинений Відділом реєстрації актів громадянського стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області) по 07 травня 2021 року (рішення Таращанського районного суду Київської області про розірвання шлюбу у справі №379/268/21).

Від цього шлюбу у позивача та відповідача 1 народилося двоє дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Відповідач 1 відповідно до рішення суду сплачує аліменти на утримання свої неповнолітніх дітей.

Зазначає, що під час спільного проживання 18.05.2017 року за спільні кошти сім`ї були придбані житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка під ним (кадастровий номер :01:013:0077), який відповідач ОСОБА_3 оформив на ім?я своєї матері ОСОБА_4 .

Також позивач зазначає, що під час перебування у шлюбі за спільні кошти була придбана квартира за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Пашко Н.М.

Позивач у позові зазначає, що дане майно на її думку є спільним майном подружжя, однак відповідач 1 оформив його на ім?я своєї матері.

Просила у порядку поділу майна подружжя:

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 компенсацію частини вартості будинку та земельної ділянки кадастровий номер :01:013:0077, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 в розмірі 208500 грн.;

визнати удаваним договір купівлі-продажу майнових прав щодо квартири АДРЕСА_2 ;

визнати квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 37,70 кв. м спільною сумісною власністю подружжя;

визнати за позивачем, ОСОБА_5 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 .

стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

В підготовчому судовому засіданні представником позивача було подане клопотання про витребування з Головного управління Пенсійного фонду України відомостей про розмір пенсії відповідача 2.

На виконання ухвали суду від 31.10.2024 року від Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області до суду надійшли витребувані судом документи.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.05.2024 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали і просили позов задовольнити.

Відповідач 1 та відповідач 2 та їх представник проти позову заперечили і просили у задоволенні позову відмовити.

Відповідач 2 ОСОБА_4 проти позову заперечила та подала до суду відзив, в якому пояснила, що вона з 1971 по 2011 рік працювала і не дивлячись на розірвання шлюбу з ОСОБА_9 , вони за зароблені ними протягом трудової діяльності кошти придбали майно, яке просить поділити їх колишня невістка. Також відповідач зазначила, що для придбання вказаних об?єктів нерухомості було використано кошти, отримані від продажу садового будинку АДРЕСА_4 .

У судовому засіданні представник відповідача 1 та відповідача 2 також пояснила, що у липні 2021 року позивач вже зверталась до Києво-Святошинського районного суду з позовом про поділ майна подружжя (справа №369/10259/21) з аналогічними позовними вимогами та щодо того ж майна і по даній справі вже було винесене судове рішення, відповідно до якого ОСОБА_5 було відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.

При цьому слід зазначити, що у цій справі судо були вивчені обставини набуття права власності матері ОСОБА_3 на майно, яке намагається поділити позивач у даній справі. Ретельно вивчені джерела набуття права власності на майно, фінансові можливості ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Судом було встановлено, що об?єкти нерухомості були придбані матір?ю ОСОБА_3 ОСОБА_4 за власні кошти.

Не дивлячись на це, як зазначила представник відповідачів, ОСОБА_5 знову намагається поділити те, що не було придбано у шлюбі з ОСОБА_3 .

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу,належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П. 23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, такий договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що цей договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19).

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Посилання позивача на те , що земельна ділянка та житловий будинок були придбані за кошти подружжя, а не за власні кошти ОСОБА_4 не може вважатись належним та допустимим доказом в розумінні статей 77-78 ЦПК України, оскільки доказів на підтвердження цього позивач не надала, обмежилась лише власними поясненнями.

Натомість матеріали справи копії правоустановчих документів і пояснення відповідачів містять докази на підтвердження того, що спірний будинок та земельну ділянку придбано ОСОБА_4 за власні кошти.

Крім того, як пояснив свідок ОСОБА_9 , що вони з дружиною все життя працювали і за зароблені кошти придбали спірне майно.

Отже, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім цього, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи викладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 20.12.2024 року.

Суддя А.В. Янченко