КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/4662/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

суддя-доповідач Слюсар Т.А.

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Єркіна Максима Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Рябка Сергія Олександровича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2024 року у складі судді Муранової-Лесів І.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 про визнання будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку в нерухомому майні,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , у якому просила:

- визнати садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати земельну ділянку площею 0,120 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю іі та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,120 га розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 15 березня 1975 року, який було розірвано 17 вересня 2010 року за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва.

28 вересня 2010 року за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно було зареєстровано право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, та після його смерті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С. була відкрита спадкова справа до майна померлого №69611931.

20 квітня 2023 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса КМНО Погорелова Б.С. з метою отримання свідоцтва на частку в спільному майні подружжя, а саме: у садовому будинку. Однак, нотаріус повідомив, що це неможливо, оскільки право власності на садовий будинок зареєстровано за померлим у день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином позивачка дізналась про порушення свого права на частку в спільному майні подружжя, у зв`язку з цим нею подано клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

Зазначає, що садовий будинок, що увійшов до складу спадщини є спільним майном подружжя її, позивачки та померлого ОСОБА_5 , так як його було побудовано під час шлюбу за спільні кошти та спільними зусиллями подружжя. Зокрема зазначає, що будівництво велося майже 20 років, починаючи з 1995-1996 року. Будинок будувався в інтересах сім`ї, для спільного проживання, як заміський будинок. Будівельні матеріали та сплата будівельних робіт проводилась за спільні сімейні кошти. Користуватись будинком подружжя почало майже одразу після зведення «коробки», облаштовуючи одну кімнату і потім поступово розширюючись і добудовуюсь. Так у 2005-2006 проводили зовнішнє оздоблення, будували лазню. Також під час шлюбу по завершенню будівництва приватного будинку на підтвердження завершення будівництва було отримано технічний паспорт БТІ.

З урахуванням вимог ст.ст. 60, 69,70 СК України вважає, що садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частках.

Посилаючись на вимоги ст. 377 ЦК України та ч.1 ст.120 ЗК України, зважаючи на те, що на земельній ділянці 0,120 га, розташована на території садового товариства «Острів-4», Бориспільського району Київської області, розташовано збудований за час спільного проживання у шлюбі спірний житловий будинок, позивачка вважає, що нею має бути визнане право власності на 1/2 земельної ділянки.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2024 року задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Єркін М.М. в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалити нове рішення, яким визнати за позивачкою право власності на частку даного садового будинку.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання спірного садового будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , а також про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину садового будинку з підстав пропуску строку позовної давності суперечить фактичним обставинам справи.

Вказано, що між колишнім подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було досягнуто згоди щодо користування майном, яке було набуто ними під час шлюбу і спорів стосовно його користуванням, в т.ч. садовим будинком та земельною ділянкою на якій він розташований, не було.

Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо заперечення ОСОБА_6 права власності ОСОБА_1 на спільний садовий будинок, як відсутні і докази перешкоджання користування ОСОБА_1 спільним майном з боку ОСОБА_6 , висновок суду першої інстанції про початок перебігу для позивача строку позовної давності з 20 жовтня 2010 року суперечить обставинам справи.

Вважає, висновок суду першої інстанції, що сам факт реєстрації права власності на садовий будинок збудований під час шлюбу за ОСОБА_5 , без позбавлення права ОСОБА_1 користування ним, свідчить про порушення її права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, суперечить положенням СК України та правовій позиції Верховного суду щодо застосування подібних норм права.

Звертає увагу суду на те, що після реєстрації права власності на садовий будинок за ОСОБА_5 , він передав колишній дружині (позивачці) оригінали правовстановлюючих документів на будинок, а також в неї була нотаріально посвідчена довіреність від ОСОБА_5 на право розпоряджатись майном, в т.ч. нерухомим.

Вважає висновок суду першої інстанції, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення за захистом права на частку у спільному майні є необґрунтованим та суперечить положенням ст.261 ЦК України, що є підставою для скасування рішення в цій частині та ухвалення нового рішення.

В апеляційній скарзі адвокат Рябко С.О. в інтересах ОСОБА_2 , просить:

- змінити рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачки про визнання спірного садового будинку спільною сумісною власністю, а також про визнання за позивачкою права власності частину садового будинку - з підстав пропуску строку позовної давності, та змінити його шляхом зміни мотивувальної частини рішення суду з урахуванням доводів ОСОБА_2 викладених в апеляційній скарзі щодо відмови у задоволенні позову з підстав порушеного права позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду;

- змінити рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2024 року в частині розподілу судових витрат, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000 грн;

- змінити рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 липня в частині розподілу судових витрат, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн;

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції по своїй суті прийнято правильне рішення про відмову у задоволенні позову, проте суд ухвалюючи таке рішення прийшов до неправильних висновків, оскільки виходив з підстав та мотивів, які не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, а рішення прийняте з неправильним застосуванням матеріальних норм права та порушенням процесуальних норм.

Вказує, що судом вірно було зазначено, що спірна земельна ділянка площею 0,12 га, на якій розташований садовий будинок, не може визнаватися спільним майном подружжя, оскільки є приватною власністю померлого ОСОБА_7 , як така, що набута ним у порядку приватизації.

Вважає, що суд прийшов до хибного висновку, що: «Разом із цим, спірний садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя позивачки ОСОБА_1 та померлого спадкодавця ОСОБА_5 ».

Посилається на те, що обставини справи і наявні на їх підтвердження докази дають підстави для висновку про відсутність порушеного права позивачки та відсутність підстав для визнання спірного садового будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а також про визнання за позивачкою права власності на частину садового будинку.

Зважаючи на висновок суду про відмову у задоволенні позову та відсутність порушеного права позивача, немає підстав для застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Крім того, посилання позивачки на те, що вона дізналась, що може реалізувати своє право на частку в спільному майні подружжя тільки 20 квітня 2023 року, коли вона звернулась до приватного нотаріуса з метою отримання свідоцтва на частку в спільному майні подружжя після смерті ОСОБА_5 , є безпідставним і необґрунтованими, оскільки про факт реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_5 як особистої приватної власності позивачці було відомо з 28 вересня 2010 року, що підтверджується особистими поясненнями позивачки наданими в судовому засіданні 28 березня 2024 року.

Вказує, що судом першої інстанції було передчасно розглянуто заяву щодо застосування строків позовної давності, оскільки було відсутнє порушене право позивачки, а відповідно немає підстав для застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Зазначено, що у зв`язку із відсутністю належного обґрунтування позивачкою спільності права власності на будинок та земельну ділянку, які є предметом спору, не надання нею належних допустимих та достовірних доказів щодо спільної участі коштами або працею в набутті майна, відсутні підстави для визнання спірного майна спільною власністю подружжя відповідно до СК України.

Щодо судових витрат в першій інстанції відповідачкою ОСОБА_2 було понесено витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 25 000 грн на підставі укладеного з адвокатом Рябко С.О. договору №21/02/24 про надання правничої допомоги від 21 лютого 2024 року.

Посилається на те, що відповідачці була надана правнича допомога, факт надання якої підтверджується актом прийому-передачі наданих послуг №15/07/24 від 15 липня 2024 року на загальну суму 25 000 грн. Відповідно до даного акту, адвокатом було надано наступні послуги: зустріч з замовником, з`ясування підстав та мети звернення, аналіз документів наданих замовником та ознайомлення з матеріалами справи 359/4662/23; підготовка та подача клопотання про залучення третьої особи від 28 березня 2024 року, клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи від 28 березня 2024року, клопотань про долучення доказів від 28 березня 2024 року та від 02 червня 2024 року, клопотання про виклик свідків від 28 березня 2024 року, клопотання про застосування строків позовної давності від 12 липня 2024 року; участь та представництво інтересів замовника під час судових засідань 28 березня 2024 року, 30 травня 2024 року, 03 червня 2024 року, 15 липня 2024 року у цивільній справі 359/4662/23.

Окрім цього, у поясненнях третьої особи від 08 квітня 2024 року було зазначено, що попередній орієнтовний розрахунок судових витрат на правову допомогу складає 15 000 грн. На підтвердження понесених третьою особою витрат на оплату правничої допомоги, було надано: договір №02/04/24 про надання правової допомоги від 02 квітня 2024 року; акт прийому-передачі наданих послуг №1 від 15 липня 2024 року з детальним описом наданих послуг.

Вказує, що судом першої інстанції безпідставно було вирішено стягнути з позивачки частину витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

Зазначає, що сторонами зазначався орієнтований розрахунок суми судових витрат, а в клопотаннях про розподіл судових витрат надавались докази понесених судових витрат з детальним описом наданих послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Рябко С.О. в інтересах ОСОБА_2 , просить відмовити позивачці у задоволенні апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Єркін М.М. в інтересах ОСОБА_1 , просить відхилити апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Рябка С.О.

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року залучено до участі у справу малолітню особу ОСОБА_8 на стороні якого діє законний представник ОСОБА_2 (а.с. 242-245 т.3).

Під час розгляду справи адвокат Єркін М.Є. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 просили подану в інтересах позивачки апеляційну скаргу задовольнити, відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2

ОСОБА_2 , її представник адвокат Рябко С.О., а також адвокат Риженко О.С. в інтересах ОСОБА_4 просили задовольнити подану в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, обговоривши доводи апеляційної, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржниця посилаються в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про визнання земельної ділянки площею 0,12 га спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_5 , а також визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки не оскаржено, тому в силу положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду в оскаржуваній частині в повній мірі не відповідає.

Зі справи убачається, що ОСОБА_1 з 15 березня 1975 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 (а.с. 20 т.1).

Від шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_3 (а.с. 66 т.2).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2010 року, у справі шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.16 т.1).

13 березня 2016 року ОСОБА_5 зареєстрував повторний шлюб з ОСОБА_2 (а.с. 62 т.2).

Від даного шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 150 т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , про що 20 серпня 2022 року було складено відповідний актовий запис №15951, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 15 грудня 2022 року (а.с.17 т.1).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина та заведено спадкову справу №19/2022 (а.с. 43-88 т.2).

Відповідно до справи, спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину є: син померлого від першого шлюбу з позивачкою - ОСОБА_3 , відповідач у справі, вдова від другого шлюбу - ОСОБА_2 , у шлюбі з яким перебувала з 13.03.2016 року, та їх малолітній син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.62-68 т.2).

Відповідно до матеріалів спадкової справи відкритої приватним нотаріусом КМНО Погорєловим Б.С. щодо майна померлого ОСОБА_5 , заяви про прийняття спадщини було подано ОСОБА_2 - 25 серпня 2022 року, ОСОБА_3 - 09.02.2023 (а.с. 45, 46 т.2).

До складу спадщини увійшло наступне нерухоме майно: садовий будинок (спірний), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за померлим на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 3564 від 11 жовтня 2010 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вишеньківської сільської ради від 28 вересня 2010 року №378 (а.с. 21 т.1); та дві земельні ділянки, одна з яких площею 0,060 га з цільовим призначенням - для ведення садівництва, розташована на території Бориспільського району, Вишеньківська сільська рада, СТ «Острів», що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №142840, виданим 28.10.2004 року на підставі рішення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 29 вересня 2004 року №797 (а.с. 23 т.1), та друга (спірна) земельна ділянка площею 0,12 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, розташована території садівничого товариства «Острів», Бориспільського району, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серія ІІ-КВ № 062026, виданим 04 березня 2004 року на підставі рішення Вишеньківської сільської ради від 31 жовтня 1997 року №112 (а.с. 24-25 т.1).

Згідно з даними інвентаризаційної справи на садовий будинок АДРЕСА_1 встановлено, що технічна інвентаризація садового будинку була проведена 22 вересня 2010 року та згідно з проведеним описом конструктивних елементів будинку та господарських споруд, зазначено, що на земельній ділянці побудовано: садовий будинок (2004) АІІ, льох Ж загальна площа 170,6 кв.м., сарай Б, літній душ В, теплиця Г, убиральня Д, баня Е, колонка питна К, яма вигрібна Л, огорожа №1.

Усі надвірні споруди також 2004 року забудови. Будинок введено в експлуатацію у 2007 році (а.с.6-35 т. 2).

Згідно даних долученого до справи поверхового плану садового будинку станом на 22 вересня 2010 року загальна площа будинку становить 170,6 кв.м. (а.с.17-21 т.2).

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно видано на імя померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 й 20.10.2010 відбулася державна реєстрація права власності (а.с. 21,22 т.1).

Також встановлено, що після смерті спадкодавця та колишнього чоловіка ОСОБА_5 позивач ОСОБА_1 звернулася приватного нотаріуса Погорєлова Б.С. з питання виділу частки у спільно набутому нерухомому майні подружжя та отримання Свідоцтва на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) та отримала відповідь, лист від 20 квітня 2023 року №26/01-16 (а.с. 19 т.1), відповідно до якої приватний нотаріус повідомив, що видати Свідоцтво на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) є неможливим у зв`язку з тим, що шлюб з ОСОБА_5 розірвано 17 вересня 2010 року (рішення набрало законної сили 28 вересня 2010 року), а Свідоцтво № 3564 про право власності на нерухоме майно було видане 11 жовтня 2010 року. Для встановлення правового режиму спільного майна подружжя на заявлений садовий будинок позивачу рекомендовано звернутися з відповідною позовної заявою до суду.

Вирішуючи позов, районний суд визнав доведеним, що спірний садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя позивачки ОСОБА_1 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця ОСОБА_5 проте за наслідками вирішення спору в частині вимог про визнання спірного садового будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , , а також про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину садового будинку дійшов висновку що позивачка пропустила строк звернення до суду, а тому відмовив у позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Між тим з такими висновками повністю погодитися не можливо.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється, у тому числі, за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Статтею 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Положеннями ст. ст. 1268-1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майни, яке набуте ними в період шлюбу (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 405/3904/17).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована (постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 461/12153/15-ц);

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 442/8047/16-ц).

Встановлено, шлюб у якому ОСОБА_5 та ОСОБА_9 перебували з 25 березня 1975 року було розірвано 17 вересня 2010 року й рішення суду набрало законної сили 28 вересня 2010 року.

Районним судом обґрунтовано покладено в основу рішення пояснення допитаних судом у якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . ОСОБА_15 , остільки з їх показань убачається, що саме позивачка та померлим ОСОБА_5 ,, як подружжя здійснювали будівництво садового будинку.

Згідно інформації, яка міститься у довідці №54 від 08.09.2010 року, що видана головою садівницького кооперативу «Острів», садовий будинок АДРЕСА_1 побудований господарським способом та введений в експлуатацію у 2007році (а.с.27 т.2).

Згідно з даними інвентаризаційної справи на садовий будинок АДРЕСА_1 , технічну інвентаризацію якого проведено 22 вересня 2010 року, загальна площа садового будинку становить 170,6 кв.м., окрім цього установлено зведеним на земельній ділянці також льох, сарай, літній душ, теплиця, вбиральня, баня, колонка питна, яма вигрібна, огорожа. Одночасно установлено рік побудови -2004 (а.с.7-14 т.2).

Посилання на те, що згідно технічного паспорту на 2014рік площа садового будинку становить не 170,6 кв.м., а більшу площу, у цій справі правового значення не має, остільки відповідно до даних свідоцтва про право власності та витягу з державної реєстрації прав, спірний будинок введено в експлуатацію, площею 170,6 кв.м.

Доказів про введення в експлуатацію добудови до будинку до справи не долучено.

Отже, спірний будинок становить саме ту площу, яка була побудована позивачкою та померлим спільними зусиллями, в період шлюбу, а тому є їх спільним майном.

Обґрунтовано районний суд не визнав доказом припинення ведення сімейного господарства позивачки та померлого ОСОБА_5 більше десяти років, про що указано у рішенні Соломянського районного суду м.Києва від 17 вересня 2010року, остільки відповідно до його змісту, зазначене викладено як пояснення позивача, а не встановлні судом обставини (а.с.16 .1).

З урахуванням викладеного та долучених до справи доказів, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірний будинок було побудовано у 2004 році під час шлюбу подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необхідність внесення змін в зазначену частину судового рішення, за безпідставністю

Отже, садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 було збудовано за час перебування у шлюбі спадкодавцем ОСОБА_5 із відповідачкою ОСОБА_1 .

У справі відсутні докази на спростування тверджень позивачки про те, що між нею з ОСОБА_5 було досягнуто згоди щодо користування нерухомим майном - садовим будинком, яке було зведено ними у шлюбі і спорів стосовно його користування не було.

Колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про необхідність відліку строку давності саме з дати отримання свідоцтва про право власності померлого на нерухоме майно - ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Оскаржуючи рішення суду ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду про пропуск нею строку позовної давності, оскільки вона до 2017 року вільно користувалася спірним садовим будинком й перешкоджань з боку ОСОБА_5 не виникало.

Належні докази на спростування указано до справи не долучено, а шлюб з відповідачкою та померлим було зареєстровано у 2016 році.

Колегія суддів відхиляє твердження апеляційної скарги про необхідність врахування під час вирішення спору інформацію, яка міститься у долучених до справи письмових поясненнях, отриманих адвокатом від особи з посиланням на те, що померлий з нею перебував певний період у фактичних шлюбних відносинах, остільки такі пояснення здобуто у позапроцесуальний спосіб, а тому не може бути визнаний належним до5казом по справі (а.с. 100 т.2 ).

Крім того позивачка вказує, що 20 січня 2010 року ОСОБА_5 на її ім`я видано нотаріально посвідчену довіреність строком на 10 років, до 20 січня 2020 року, за змістом якої уповноважив ОСОБА_1 здійснювати правочини щодо розпорядження належною йому на праві власності земельною ділянкою, яка розташована території Садового товариства «Острів-4» Бориспільського району Київської області, а також щодо розпорядження об`єктами нерухомості, які знаходяться на вказаній вище земельній ділянці (а.с. 141 т.3).

Окрім цього, районний суд визначаючи початок перебігу строку позовної давності з 20 жовтня 2010 року, не врахував наступного.

У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 758/5454/18 Верховний Суд зазначив, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

При визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 202/3004/16-ц (провадження № 61-774св20) зроблено висновок, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) зроблено висновок, обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15)".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Як уже було встановлено, з часу розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та позивачкою спору стосовно спірного нерухомого майна не було.

На підтвердження відсутності спору щодо указаного майна з спадкодавцем, не спростовано матеріалами справи й ту обставину, що правоустановлюючі документи на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 знаходяться у позивачки.

Не спростовано твердження ОСОБА_2 також і про те, що у неї знаходяться ключі від вхідних дверей садового будинку.

Залишилася поза увагою суду і та обставина, що померлий на день смерті значиться зареєстрованим разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_2 .

За таких обставин, судом безпідставно відмовлено в частині вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з підстав пропуску строку.

З огляду на що в цій частині позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо зміни мотивів рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2024 року шляхом відмови в частині позовних вимог про визнання спірного садового будинку спільною сумісною власністю, а також про визнання за позивачкою права власності частину садового будинку не з підстав пропуску строку позовної давності, а з підстав порушеного права позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду є безпідставними, оскільки позивачкою доведено що спірне майно набуте під час шлюбу та вона має право на володіння його часткою.

Щодо вимог скарги ОСОБА_2 про зміну рішення суду в частині розподілу витрат на правничу допомогу, варто зазначити наступне.

Так, ОСОБА_2 вказує, що судом безпідставно не було стягнуто з ОСОБА_1 на її користь понесені витрати на надану їй правничу допомогу.

З такими доводами колегія суддів погоджується, враховуючи таке.

Установлено, що рішення районного суду яким відмовлено у позові в частині вимог про визнання земельної ділянки, площею 0,120 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки, позивачкою не оскаржено.

Отже, в силу положень п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України, відповідно до якої інші судові витрати, в тому числі пов`язані з правничою допомогою, у разі відмови у позові покладаються на позивача, а тому відповідачка має право на відшкодування витрат, понесених під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки та її поділ.

Районний суд відмовляючи у задоволенні заяви про стягнення на витрат на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_2 мотивував свій висновок тим, що відсутні конкретні дані, яким чином визначалася вартість правничої допомоги, а суд позбавлений можливості перевірити такі розрахунки та оцінити їх на предмет реальності адвокатський витрат та розумності їх розміру.

Проте таких висновків районний суд дійшов з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права.

Разом з тим не убачає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі, а саме 25 000 грн.

Установлено, що між ОСОБА_2 та адвокатом Рябко С.О. укладено договір про надання правничої допомоги від 21 лютого 2024 року (а.с.78-79 т.3).

Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг №15/07/24 від 15 липня 2024 року, адвокатом надано наступні послуги (а.с.80 т.3):

зустріч із замовником, аналіз документів, ознайомлення з матеріалами справи №359/4662/23 на суму 8 000 грн;

підготовка та подача клопотань про залучення третьої особи, про призначення судової будівельно-технічної експертизи, про доручення доказів, про виклик свідків, про застосування строків позовної давності на суму 5 000 грн;

участь та представництво інтересів замовника під час удових засідань: 28 березня 2024 року, 30 травня 2024 року, 03 червня 2024 року, 15 липня 2024 року на суму 12 000 грн.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19.02.2020 справа № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також при вирішенні питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України суд повинен врахувати, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, дії сторони щодо досудового вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як свідчать матеріали справи, зокрема акт виконаних робіт, адвокат Рябко С.О. здійснював представлення інтересів ОСОБА_2 під час розгляду справи, аналіз матеріалів справи, узгодження правової позиції, підготовка й подання клопотань, а також участь в судових засіданнях.

Отже, матеріалами справи доведено відмову в частині вимог, заявлених по справі, а також факт надання відповідачці адвокатом Рябко С.О. правової допомоги, спрямований на захист її інтересів, що залишилося поза належного врахування районного суду й призвело до поспішних висновків про відсутність правових підстав до стягнення з позивачки по справі на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу.

Разом з тим, визначений ОСОБА_2 розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000грн. колегія суддів вважає завищеним.

Перевіряючи матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що наявні докази на підтвердження понесених витрат є належними, проте не є безумовними для їх стягнення судом у визначеному розмірі з позивачки, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності цих витрат.

Одночасно, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені адвокатом роботи, з урахуванням їх складності під час вирішення спору за наслідками якого у позовних вимогах відмовлено, не відповідають критерію реальності адвокатських витрат, а зазначений заявником розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 25 000 грн належним чином не обґрунтований.

Тому враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, пропорційності таких до предмета спору, частково задоволених вимог, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині витрат понесених ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням по справі в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Водночас колегія суддів погоджується з висновком районного суду щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , як законного представника ОСОБА_16 3 000 грн.

Так, у справі наявний договір на правничу допомогу укладений з ОСОБА_2 , як законним представником ОСОБА_4 з адвокатом Риженком О.С. № 02/04/24 від 02 квітня 2024 року (а.с. 88-89 т.3).

Долучено до справи акт № 1 прийому передачі наданих послуг до договору від 15 липня 2024 року (а.с. 90 т.3) на суму 15 000 грн, що складаються: аналіз і ознайомлення з матеріалами справи - 3000 грн, підготовка пояснень - 3000 грн, участь та представництво інтересів під час судових засідань: 30 травня 2024 року, 03 червня 2024 року, 15 липня 2024 року - 9000 грн.

Між тим у матеріалах справи відсутні докази ознайомлення представника ОСОБА_17 зі справою в суді, а в наданих поясненнях третьої особи зазначено про те, що третя особа понесла витрати за отримання правової допомоги - 5 000 грн, та очікує понести витрати у зв`язку з розглядом справи у суді 15 000 грн.

Отже районним судом обґрунтовано задоволено витрати на правничу допомогу лише в частині заявлених витрат, які є документально підтвердженими, а саме визначена в акті прийому передачі послуг вартість послуг на підготовку пояснень - 3000 грн відповідає критерію розумності.

Таким чином доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_2 знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Єркіна Максима Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу адвоката Рябка Сергія Олександровича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2024 року в частині відмови у задоволенні вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 скасувати.

Ухвалити по справі в цій частині нове судове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі його частки.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: