УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року

м. Київ

справа № 759/23125/21

провадження № 61-5612ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє Кочмарьова Тетяна Сергіївна , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року

та постанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року у справі

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маматова Вікторія Валеріївна, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маматова В. В., Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (далі - АТ «Райффайзен Банк»), про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 нерухомого майна - квартири

АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_1

та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір, за яким отримано кредит в сумі 99 960 доларів США.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_1

та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 09 жовтня 2008 року укладено договір іпотеки

№ 2116 та передано в іпотеку спірну квартиру.

09 жовтня 2008 року ОСОБА_2 надано нотаріально посвідчену заяву, згідно з якою вона надала згоду на передачу в іпотеку ОСОБА_1 набутої ними

у зареєстрованому шлюбі спірної квартири.

Позивачі зазначали, що квартира АДРЕСА_1

є спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 листопада 2010 року

у справі № 2-2772/2010, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2011 року розірвано кредитний договір, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1

на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму боргу в розмірі 1 014 290,41 грн

та 1 820,00 грн судових витрат.

Відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва арештовано та передано на реалізацію майно боржника ОСОБА_1 , а саме спірну квартиру.

26 березня 2013 року державний реєстратор здійснив реєстрацію права власності на спірну квартиру за Київською регіональною дирекцією ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Позивачі зазначили, що відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/14156/17 від 12 липня 2018 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2018 року реєстрація права власності за банком скасована, оскільки спірна квартира перебувала під арештом на підставі постанови про арешт майна від 05 жовтня 2011 року № 29081938 Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва Святошинського РУЮ у м. Києві.

У 2019 році право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 , а після розірвання шлюбу спірна квартира була поділена між подружжям.

30 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маматовою В. В. посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого право власності на спірну квартиру перейшло

до ОСОБА_4 .

Підставою внесення запису про право власності стало рішення

про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 59026173

від 30 червня 2021 року.

Позивачі зазначають, що спірне нерухоме майно вибуло поза їх волею, а тому підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння у відповідача на підставі статті 388 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 лютого

2024 року, відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого подився апеляційний суд, виходив із відсутності законних підстав

для задоволення вимог позивачів.

15 квітня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких

діє Кочмарьова Т. С. , засобами поштового зв`язку, звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Святошинського районного суду міста Києва

від 13 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року у цій справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2024 року касаційну скаргу залишено

без руху та запропоновано заявникам надати докази (наприклад, позовну заяву

з визначеною ціною позову станом на день її подання, експертний висновок, дані загальнодоступних джерел стосовно ринкової вартості майна тощо),

які підтверджують ціну позову на день подання позовної заяви

та на підтвердження повноважень адвоката Кочмарьової Т. С. підписувати касаційну скаргу, яка подана 15 квітня 2024 року, та представляти у Верховному Суді також інтереси ОСОБА_1 надати оформлений належним чином відповідний документ.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 06 травня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє Кочмарьова Т. С. , надіслали на адресу Верховного Суду матеріали на усунення недоліків.

Таким чином, недоліки касаційної скарги усунуто.

Касаційна скарга на вищевказані судові рішення надійшла з пропуском строку

на касаційне оскарження, передбаченого статтею 390 ЦПК України.

У касаційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки копію постанови Київського апеляційного суду від 16 лютого

2024 року ОСОБА_1 отримав 29 березня 2024 року, що підтверджується доданою до касаційної скарги розпискою. Касаційна скарга здана до поштового відділення 15 квітня 2024 року.

Відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження зазначеного судового рішення та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що наявні підстави для поновлення цього строку, оскільки касаційна подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема представник заявників у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях

не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження

№ 12-83гс21), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження

№ 14-І25цс20), від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) та постановах Верховного Суду від 21 лютого 2024 у справі

№ 759/17050/21 (провадження № 61-2099св23), від 08 вересня 2021 року у справі № 759/6680/14-ц (провадження № 61-6374св20).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції не взяли

до уваги та не врахували конкретних обставин справи і фактичної доказової бази, наданої на підтвердження позовних вимог, не в повній мірі з`ясували,

та як наслідок не врахували що спірна квартира є спільним майном подружжя,

і вибула з власності поза їх волею.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд доходить висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені

в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у наведених заявником постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Верховний Суд виходить із такого.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу

від 01 липня 2008 року належала на праві приватної власності квартира

АДРЕСА_1 .

09 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір, за яким отримано кредит в сумі 99 960 доларів США.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_1

та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 09 жовтня 2008 року укладено договір іпотеки

№ 2116 та передано в іпотеку спірну квартиру.

09 жовтня 2008 року ОСОБА_2 надано нотаріально посвідчену заяву, якою останньою надано згоду на передачу в іпотеку ОСОБА_1 набутої ними

у зареєстрованому шлюбі спірну квартиру.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 листопада 2010 року

у справі № 2-2772/2010, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2011 року розірвано кредитний договір, укладений

між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1

на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму боргу в розмірі 1 014 290,41 грн

та 1 820,00 грн судових витрат.

25 травня 2011 року Святошинським районним судом міста Києва на виконання рішення суду видано виконавчий лист у справі № 2-2772/2010.

Відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва арештовано та передано на реалізацію майно боржника ОСОБА_1 , а саме спірну квартиру.

27 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. на підставі постанови про передачу майна стягувачу

в рахунок погашення боргу за ВП № 29081938 від 23 травня 2012 року та акта державного виконавця про передачу майна стягувачу, видано свідоцтво

про належність ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на праві власності квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 80,9 кв. м.

26 березня 2013 року державним реєстратором здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за Київською регіональною дирекцією ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, у справі № 759/6680/12, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О. В.

про визнання недійсним свідоцтва, дублікату свідоцтва, постанови про передачу майна, акта державного виконавця про передачу майна.

Постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у цивільній справі

№ 759/6680/14 рішення Святошинського районного суду міста Києва

від 19 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду

від 11 березня 2020 року змінено, та викладено їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

У справі № 759/8038/20 постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2020 року

у цій справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 759/8038/20 постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року залишено

без змін.

30 червня 2021 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_4 належить на праві власності спірна квартира.

30 червня 2021 року між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_4 складено акт приймання-передавання до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маматовою В. В., відповідно до якого продавець передав, а покупець

ОСОБА_4 прийняв нерухоме майно, а саме спірну квартиру.

Обґрунтовуючи поданий позов, позивачі зазначили, що реєстрація права власності на спірну квартиру за банком і наступна реєстрація за ОСОБА_4 вчинена

з численними порушеннями, в тому числі і Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Майно вибуло поза волею власників. Враховуючи положення статті 388 ЦК України позивачі просили витребувати спірне нерухоме майно з незаконного володіння відповідача.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права

та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір

не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного

або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду,

суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити

у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності

є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права

чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 387 ЦК України визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За частинами першою, третьою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати

це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником

або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника

або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника

або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача

у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, а майно перебуває у володільця не на підставі укладеного

з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи,

яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується

з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця стаття передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України можливості витребування майна власником

від добросовісного набувача обмежені, зокрема, за умови, що майно вибуло

з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність

у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, потрібно встановити,

чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи вибуло це майно з володіння власника з його волі.

Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно

не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане

у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати

на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його

в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому

для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті

388 ЦК України власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким,

що вибуло з володіння власника поза його волею.

Так, з 27 червня 2012 року право власності на спірну квартиру належало

АТ «Райффайзен Банк» та набуто на законних підставах у межах процедури Закону України «Про виконавче провадження».

Свідоцтво про право власності на спірну квартиру є чинним.

Надалі між АТ «Райффайзен Банк» як законним власником спірної квартири, що встановлено у справах № 759/6680/14-ц, № 759/8038/20, № 759/12097/13-ц, які мають преюдиційне значення, та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли до правильного висновку, що законним власником спірного майна є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 30 червня 2021 року, укладеного між АТ «Райфайзен Банк»

та ОСОБА_4 . На момент відчуження спірного майна позивачі не були його власниками, а тому квартира не може бути витребувана на користь позивачів.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не оспорювали та не спростували законність переходу права власності на спірну квартиру від банку до ОСОБА_4 .

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому,

так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах).

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень представник заявників

в касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, представник заявників зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховані такі висновки:

- «якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, врезультаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача. Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України», викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року

у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12- 83гс21);

- « у справі, яка є предметом перегляду, банк набув права власності на спірну квартиру на підставі постанови від 23 травня 2012 року про передання майна стягувану в рахунок погашення боргу. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2015 року, визнано недійсною постанову

від 23 травня 2012 року про передачу майна стягувана в рахунок погашення боргу. У подальшому банк на підставі договору купівлі-продажу від 30 червня 2021 року продав спірну квартиру ОСОБА_4 », викладений постанові Верховного Суду

від 21 лютого 2024 року у справі №759/17050/21 (провадження № 61-2099св23);

- не взято до уваги постанову Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 759/6680/14-ц (стосується спірної квартири), де зокрема зазначено,

«що свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонов), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом,

а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передачу нерухомого майна у володіння покупцю .. і вичерпує свою дію із здійсненням державної реєстрації»;

- щодо того, що «видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця», викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження

№ 14-125цс20);

- суди порушили принцип спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, закріпленого у статті 60 СК України та не взято

до уваги правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Колегія суддів Верховного Суду не бере до уваги посилання представника заявників у касаційній скарзі на висновки, викладені у вищевказаних постановах, оскільки висновки у цих справах, і у справі, що переглядається, а також встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили

з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги, які є подібними доводам апеляційної скарги,

не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій

та значною мірою зводяться до переоцінки доказів.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження

№ 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів здійснена як судом першої,

так і судом апеляційної інстанцій.

Отже, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Таким чином, обґрунтування, наведене представником заявників у касаційній скарзі, не свідчить про помилковість застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, оскільки викладені в оскаржуваних судових рішеннях

в цій справі висновки судів не суперечать сталій практиці Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги, викладені у касаційній скарзі, були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому висновків судів

не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення

в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, скарга

є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18), постанова Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15)), порушеного в касаційній скарзі, і суди попередніх інстанцій переглянули судові рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру,

а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура,

яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 390 ЦПК України та пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє Кочмарьова Тетяна Сергіївна , про поновлення строку

на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

в інтересах яких діє Кочмарьова Тетяна Сергіївна , строк на касаційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року

та постанови Київського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких

діє Кочмарьова Тетяна Сергіївна , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маматова Вікторія Валеріївна, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська