25.04.2024 Провадження по справі № 2/940/67/24
Справа № 940/1404/23
РІШЕННЯ

Іменем України

25 квітня 2024 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної життю і здоров`ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на свою користь відшкодування матеріальної шкоди заподіяної життю і здоров`ю в розмірі 74524,79 грн. та понесені судові витрати.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.03.2023 року по справі № 357/7604/22 ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями середньої тяжкості, потерпіла від злочину ОСОБА_1 з 17.09.2021 року по 01.11.2021 року знаходилась на стаціонарному лікуванні у КНП «Білоцерківська міська лікарня № 2». Після чого, у період з 09.12.2022 року по 19.12.2022 року продовжувала хворіти і перебувала на стаціонарному лікування в КНП «Білоцерківська міська лікарня № 1». У періоди з 28.03.2023 року по 06.04.2023 року та з 11.09.2023 року по 26.09.2023 року ОСОБА_1 знову перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «Білоцерківська міська лікарня № 1» та КНП «Білоцерківська міська лікарня № 2». В перервах між стаціонарним лікуванням ОСОБА_1 також зверталась за допомогою до приватних лікувальних закладів, де отримувала рекомендації та призначення лікарських препаратів. На своє лікування ОСОБА_1 витратила в загальному 109701,44 грн. Окрім того, після травм, отриманих внаслідок цієї ДТП ОСОБА_1 отримала третю групу інвалідності. При зверненні до ПАТ «НАСК «Оранта» із заявою про виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 виплачено витрати на лікування та відшкодування стійкої втрати працездатності на загальну суму 107176,65 грн, а решту витрат в сумі 74524,79 грн. не відшкодовано. За даних обставин, позивачка звернулась до суду за захистом своїх порушених прав та просить позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 28.11.2023 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

19.12.2023 року від представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» Негрич С.Ю. до суду надійшов відзив, в якому зазначено, що відповідач не визнає позовних вимог та просить відмовити позивачці у задоволенні позову посилаючись на те, що вимоги є недоведеними та необґрунтованими. Позивачем заявлено у позові по чеках витрати на лікування в розмірі 109701,44 грн. Разом з тим, ПАТ «НАСК «Оранта» обраховано всі чеки, що додані до позовної заяви, їх загальний розмір складає 92048,37 грн. З них страховою компанією узгоджено до виплати лише 78073,01 грн., оскільки позивачем включено до витрат на лікування витрати, які не підтверджують факт лікування, надано не конкретизовані та нечитабельні чеки. Крім того, згідно вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.03.2023 року по справі № 357/7604/22, встановлено, що ОСОБА_2 частково відшкодовано матеріальну шкоду ОСОБА_1 в сумі 48000,00 грн. При виплаті страхового відшкодування нараховані до виплати за лікування ОСОБА_1 сума в розмірі 78073,01 грн. була зменшена на вже компенсовані за рахунок винної особи кошти в сумі 48000,00 грн. Також в розрахунок включено і моральну шкоду, що складає 5% від витрат на лікування. Таким чином загальний розмір страхового відшкодування склав 107176,65 грн, що були в повному обсязі сплачені ОСОБА_1 (а. с. 132-140).

25.12.2023 року до суду від представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Порхун О.П. надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що наведені відповідачем у відзиві обґрунтування є безпідставними. Так, у своєму відзиві відповідач вказує, що ПАТ «НАСК «Оранта» із заявленої суми витрат на лікування було узгоджено до виплат 78073,01 грн. При цьому виплачено на лікування лише 30073,01 грн. Щодо обґрунтувань відповідачем причин відмови у виплаті заявленої позивачкою суми, зазначає, що ОСОБА_1 було витрачено на лікування набагато більше коштів, ніж вона заявила до страхової компанії та суду. До уваги приймались чеки з яких можна було прочитати інформацію. Крім того, вважає наданий відповідачем висновок експерта не належним доказом у даній справі. Щодо виплачених коштів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в сумі 48000,00 грн. згідно вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.03.2023 року, зазначає, що дані кошти були виплачені як компенсація завданої моральної шкоди, що підтверджується копією угоди про врегулювання спору, укладеної 17.06.2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 144-150).

Ухвалою суду від 26.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Порхун О.П. не прибули, до суду представник позивачки надала заяву, в якій просить розгляд справи проводити без участі позивачки та її представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» Негрич С.Ю. у судове засідання не прибула, до суду надала заяву, в якій просить розгляд справи проводити без участі представника.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.03.2023 року по справі № 357/7604/22 ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Внаслідок ДТП позивачка ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості (а. с. 11-20).

З копії поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ/0980388 від 29.06.2021 року, встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (а. с. 25).

З наданих копій виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 8966 від 01.11.2021 року, № 8002 від 19.12.2022 року, № 2739 від 06.04.2023 року встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» у період з 17.09.2021 року по 01.11.2021 року, з 11.09.2023 року по 26.09.2023 року, в КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1» у період з 09.12.2022 року по 19.12.2022 року та у період з 28.03.2023 року по 06.04.2023 року (а. с. 26-29, 40).

Крім того, з наданих консультативних висновків вбачається, що позивачка зверталась за допомогою до приватних лікувальних закладів, а саме 22.02.2022 року, 15.04.2022 року, 16.05.2022 року 18.05.2022 року 17.06.2022 року до офтальмологічної клініки «Шлях Бачити», 01.12.2021 року, 20.04.2022 року, 01.06.2022 року до медичного центру «Лазер», 26.08.2022 року, 27.03.2023 року, 12.07.2023 року до медичного центру «БЦ Клінік», в яких їй було виписано рекомендації щодо лікування та лікарських препаратів (а. с. 30-38, 41).

На підтвердження витрат на лікування в сумі 109701,44 грн. позивачкою було надано копії чеків (а. с. 56-120).

З листа ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» № 09-02-22/4629 від 22.06.2023 року та розрахунку страхового відшкодування встановлено, що позивачці ОСОБА_1 було виплачено страхове відшкодування на суму 107176,65 грн., з яких: 30073,00 грн. збитки за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого; 72000,00 грн. виплата по стійкій втраті працездатності потерпілим; 5103,65 грн. моральна шкода заподіяна потерпілому (а. с. 121, 136).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.03.2023 року по справі № 357/7604/22 ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Із змісту вироку встановлено, що потерпіла від злочину ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодженням середньої тяжкості.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 вказаного закону) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 1.3 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілі - це юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. за N 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

За змістом ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (стаття 23 Закону).

Згідно ст. 24 вказаного Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю майну третьої особи.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачці ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» виплатило страхове відшкодування на суму 107176,65 грн. Разом з тим, з відзиву на позовну заяву встановлено, що ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» узгоджено до виплати суму 78073,01 грн, оскільки інші витрати на лікування не підтверджені належними та допустимими доказами.

При здійсненні розрахунку виплати страхового відшкодування за лікування ОСОБА_1 ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» узгоджену суму до виплати в розмірі 78073,01 грн. було зменшено на 48000,00 грн., які відшкодовані винною особою, а саме ОСОБА_2 згідно вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.03.2023 року.

Разом з тим, суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що 48000,00 грн. виплачені обвинуваченою ОСОБА_2 потерпілій ОСОБА_1 є матеріальною шкодою, оскільки у вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.03.2023 року не встановлено цільового призначення коштів, які ОСОБА_2 виплатила ОСОБА_1 . Разом з тим, з угоди про врегулювання спору укладеної 17.06.2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вбачається, що кошти в сумі 48000,00 грн. були виплачені ОСОБА_2 ОСОБА_1 як компенсація завданої моральної шкоди ще до підписання даної угоди (а. с. 146).

Крім того, суд не приймає до уваги як належні та допустимі докази витрати на лікування позивачки за період з 12.07.2023 року по 28.09.2023 року у розмірі 17618,48 грн, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивачка зверталась до ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» з заявою про відшкодування витрат на лікування на вищезазначену суму та, що їй було відмовлено у такій виплаті.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» узгоджено страхове відшкодування за лікування ОСОБА_1 в сумі 78073,01 грн, а виплачено лише 30073,00 грн. згідно розрахунку страхового відшкодування, тому суд приходить до висновку, що ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» страхове відшкодування за лікування ОСОБА_1 було виплачено не в повному розмірі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, досліджені докази, розглянувши справу в межах заявлених вимог, враховуючи те, що відповідачем не повній мірі виплачено страхове відшкодування за лікування ОСОБА_1 , суд вважає за доцільне позовні вимоги задовольнити частково стягнувши з відповідача на користь позивачки відшкодування матеріальної шкоди заподіяної життю і здоров`ю на суму 48000,01 грн.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 780,13 грн.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 76 - 81, 133, 141, 258, 259, 263 - 265, 268, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 979, 1187, 1195 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної життю і здоров`ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», , юридична адреса: вул. Здолбунівська, буд. 7-Д, м. Київ, 02081, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , відшкодування матеріальної шкоди заподіяної життю і здоров`ю в сумі 48000 (сорок вісім тисяч) гривень 01 копійка.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», , юридична адреса: вул. Здолбунівська, буд. 7-Д, м. Київ, 02081, на користь держави судовий збір в розмірі 780 (сімсот вісімдесят) гривень 13 копійок на рахунок UA0026001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві / м. Київ / 22030106, код за , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 03 травня 2024 року.

Суддя С.В. МАНДЗЮК