ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/2153/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Губорєвої Яни Анатоліївни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, який в подальшому було уточнено.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивач є інвалідом дитинства, перебувала на повному утриманні батьків.

21.11.2015 року сталась дорожньо-транспортна пригода на ділянці залізничної дороги між 2 та 8 стрілками станції «Передаточна» Придніпровської залізниці з рейковим потягом № 807 сполученням Бердянськ-Запоріжжя 1, внаслідок якої були смертельно травмовані ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , які перебували на необлаштованому пішохідному переході. ОСОБА_2 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинув.

Було порушено кримінальне провадження № 0004996. Органом досудового розслідування було прийнято рішення про закриття кримінального провадження, про яке позивачу стало відомо у жовтні 2023 року.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження ОСОБА_2 загинув, намагаючись надати невідкладну допомогу (врятувати) ОСОБА_4 , який випадково впав під час перетину залізничної колії на необлаштованому пішохідному переході. Запобігти наїзду на потерпілих шляхом застосування потягом екстреного гальмування не вдалося, у зв`язку з цим ОСОБА_2 отримав комплекс тілесних пошкоджень, які є несумісними з життям.

За наслідками оперативно-розшукових заходів, виконаних на стадії досудового слідства в межах кримінального провадження, органами дізнання не здобуто доказів, не встановлено ознак самогубства в діях ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а також не встановлено винних осіб, які б могли спонукати або спонукали потерпілих до вчинення навмисних дій, пов`язаних з самогубством або з доведенням до самогубства.

Органом досудового розслідування визнані правомірними дії локомотивної бригади, які були вчинені з метою уникнення наїзду на пішоходів, у зв`язку з чим кримінальне провадження, внесене 21.11.2015 за ч. 3 ст. 276 КК України до ЄРДР за № 0004996 закрито за відсутністю складу злочину.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданою смертю батька ОСОБА_2 , 670 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 502,50 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданою смертю батька ОСОБА_2 , 670 000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що визначена судом в якості відшкодування моральної шкоди сума не відповідає вимогам ст. 3 Конституції України, є нерозумною та несправедливою.

Вважає, що ухвалюючи рішення, суд дослідив єдиний письмовий доказ з кримінального провадження - постанову слідчого від 12.01.2016 року, де зазначено, що ОСОБА_2 не порушив жодних норм Закону, не порушив Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Вказує на те, що обставини, які визнані працівниками відповідача - машиністом потягу ОСОБА_5 та помічником машиніста ОСОБА_6 , є такими, що за ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Зазначає, що ні відповідач, ні правоохоронні органи, ні суд першої інстанції не навели жодного об`єктивного доказу, жодного свідчення, з яких би вбачався факт втрати зв`язку між неповнолітньою донькою (позивачем) та її батьком, факт не надання матеріальної допомоги або неприйняття батьком участі у вихованні єдиної неповнолітньої доньки, факт їх не проживання однією сім`єю.

Також не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвокат Губорєва Я.А. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що потерпілий ОСОБА_2 під час смертельного травмування знаходився в стані тяжкого алкогольного сп`яніння, посилаючись на висновок експерта від 22.11.2015 року, в якому зазначено, що потерпілий ОСОБА_2 під час смертельного травмування знаходився в стані тяжкого алкогольного сп`яніння, концентрація в крові алкоголю - 3,0 проміле.

Вказує, що потерпілий, перебуваючи в стані тяжкого алкогольного сп`яніння, опинився зі своєї волі на залізничній колії перед потягом, знехтував Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, перебуваючи в зоні підвищеної небезпеки, свідомо пішов на їх порушення, ігноруючи наближення потягу на значній швидкості, попереджувальні світлові та звукові сигнали потягу.

Вважає, що сам факт транспортної події не є беззаперечною підставою для відшкодування моральної шкоди; моральна шкода повинна доводитися та обґрунтовуватися належними доказами. Позивачем не надано доказів спричинення їй моральної шкоди, не обґрунтовано та не доведено розмір такої шкоди.

Суд першої інстанції дійшов висновку що позивачем ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що вона проживала разом з батьком та підтримувала з ним близькі теплі стосунки, а також і доказів того, що потерпілий надавав матеріальне утримання доньці. Проте, суд ухвалив рішення про часткове задоволення вимог.

Звертає увагу, що розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення потерпілого, а має компенсувати йому перенесені моральні й фізичні страждання та тяжкість вимушених змін у житті, зумовлених отриманням у результаті дорожньо-транспортної події тілесних ушкоджень.

Представник Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвокат Губорєва Я.А. сформувала в системі «Електроний суд» відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Посилається на те, що викладене позивачем в апеляційній скарзі не відповідає дійсності та обставинам справи.

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги та визначаючи розмір моральної шкоди, виходив із того, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 , як донька загиблого ОСОБА_2 , внаслідок смерті останнього зазнала моральних страждань, обумовлених втратою близької людини. Оскільки дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок грубої необережності зокрема самого ОСОБА_2 , суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, визнав достатнім розміром відшкодування завданої позивачці шкоди суму в розмірі 50 000 гривень.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 .

Слідчим Шевченківського відділення поліції Ленінського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області 12.01.2016 винесено постанову про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

Як зазначено в постанові слідчого, під час досудового розслідування було встановлено, що 21.11.2015 о 18.35, на ділянці між 2 та 8 стрілками ст. Передаточна Придніпровської залізниці, рейковим потягом № 807 сполученням «Бердянськ-Запоріжжя-1» серії 620М-25 було смертельно травмовано невстановлених осіб. В процесі розслідування встановлені особи, які були смертельно травмовані, ними виявились громадяни України - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . При проведенні розшукових заходів, направлених на встановлення фактів, будь-яких злочинних дій по відношенню до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що спричинили доведення їх до самогубства, здобуто не було. Свідків та очевидців, які могли будь що повідомити з цього приводу, не встановлено. При проведенні розшукових заходів, направлених на встановлення неправомірних дій членами локомотивної бригади в частині порушення правил безпеки руху або експлуатації залізничного руху, в ході перевірки не виявлено. Згідно наказу № 54 від 19.02.1998 «Про затвердження правил безпеки громадян на залізничному транспорті України» потерпілий ОСОБА_2 як пішохід порушив п. 2.5, п. 2.6, п. 2.10 вказаних Правил, а саме: заборону «ходити по залізничних коліях», «переходити і перебігати залізничні колії перед потягом, що наближається» та «проходити вздовж залізничної колії ближче 5 метрів від крайньої рейки». Також ОСОБА_2 як пішоходом не виконані правила п. 2.1 даного Наказу в частині «переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях».

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя - п`ята статті 23 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням і зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Водночас відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До таких належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Шкода, спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права, власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише внаслідок спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Відповідно до частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи підтверджується відсутність порушення працівниками залізниці правил безпеки руху або експлуатації транспорту.

Установивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд першої інстанцій обґрунтовано виходив з наявності правових підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності з відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці смертю батька, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, оскільки судом не встановлено обставин непереборної сили або умислу потерпілого ОСОБА_2 .

Таким чином, наявні підстави для відшкодування завданої позивачці моральної шкоди, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть батька.

Факт загибелі ОСОБА_2 є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, оскільки людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував, що смерть ОСОБА_2 стала наслідком його грубої необережності, а саме порушення п.2.5, п.2.6, п.2.10 вказаних вище Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Вказані обставини є підставою для зменшення розміру моральної шкоди.

Суд першої інстанцій з урахуванням допущеної грубої необережності самим потерпілим, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, визначив розмір моральної шкоди у сумі 50 000 грн. на користь позивача.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги представника АТ «Укрзалізниця» про наявність умислу в діях ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Перебування потерпілого в стані алкогольного сп`яніння є грубою необережністю, умислу потерпілого не встановлено. Відповідачем в силу положень частини третьої статті 12, статті 81 ЦПК України не надано доказів наявності в діях ОСОБА_2 умислу.

Груба необережність потерпілого не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування, що і було враховано судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги представника АТ «Укрзалізниця» про те, що саме проживання однією сім`єю з загиблим є підставою для відшкодування моральної шкоди, не спростовують правильних висновків суду, оскільки за змістом ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується дітям не залежно від того проживали вони за однією адресою чи ні. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).

Посилання представника АТ «Укрзалізниця» на висновки Верховного Суду в постанові від 08.05.2024 в справі № 175/52/23 є необґрунтованими, оскільки у вказаній справі позивачем була сестра загиблої, що потребує доказування проживання з нею однією сім`єю, на відміну від відшкодування моральної шкоди дітям загиблого.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про визначення фактичної вартості людського життя у розмірі 50 000, 00 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру моральної шкоди судом правильно застосовано положення частини другої статті 1193 ЦК України, враховано допущену грубу необережність самим потерпілим та, з урахуванням усіх обставин справи, обґрунтовано визначено розмір відшкодування моральної шкоди, що спростовує доводи апеляційних скарг у відповідній частині.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, підставами для відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та надавши належну правову оцінку обставинам завдання шкоди, поведінці загиблого, а також глибині моральних страждань, завданих позивачці у зв`язку зі смертю батька, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення 50 000 грн. на користь ОСОБА_1 .

Колегія суддів не знаходить підстав для висновку, що при визначені розміру відшкодування порушено принципи розумності, пропорційності та справедливості.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційні скарги у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Губорєвої Яни Анатоліївнизалишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко