провадження № 22-ц/824/174/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

13 червня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Прус Олександр Олександрович звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, в якому просив:

- виселити ОСОБА_3 , 1990 року народження з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення;

- визнати ОСОБА_1 такою, що не має права розпоряджатися чи користуватися квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що 21 вересня 2022 року ОСОБА_4 подарувала своєму сину ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Доступ до квартири до укладення договору дарування мав ОСОБА_1 , який є братом позивача та сином ОСОБА_4 , яка дозволяла йому час від часу користуватися квартирою. У квітні 2022 року ОСОБА_1 помер та ключі від квартири потрапили у розпорядження його дружини - відповідачки ОСОБА_1 . Остання не є членом сім`ї власника квартири ОСОБА_2 та не має права користуватися чи розпоряджатися квартирою.

У січні 2023 року позивач виявив, що у квартирі проживають невстановлені особи, яких впустила для проживання ОСОБА_1

30 березня 2023 року позивач викликав наряд патрульної поліції, який встановив факт зайняття квартири ОСОБА_3 разом зі своєю дитиною за дозволом ОСОБА_1 .

Жодної особи в квартирі не зареєстровано. Отже, ОСОБА_1 незаконно розпоряджається, а ОСОБА_3 незаконно займає житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

13 вересня 2023 року ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що після одруження і майже до смерті ОСОБА_1 відповідач та її син ОСОБА_5 проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Через хворобу чоловіка родина переїхала у АДРЕСА_3 . Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 квітня 2019 року відповідачку визнано опікуном недієздатного чоловіка ОСОБА_1 . У зв`язку з погіршенням безпекової ситуації у м. Києві через воєнні дії та наслідки ракетних обстрілів, відповідач та її діти тимчасово переїхали у спірну квартиру.

Вважає, що позивач отримав у дарунок квартиру внаслідок зловживання дарувальником своїми цивільними правами, адже фактично витрати на комунальні послуги та утримання квартири несла відповідачка.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення задоволено. Виселено ОСОБА_3 1990 року народження з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Визнано ОСОБА_1 , такою що не має права розпоряджатися чи користуватися квартирою АДРЕСА_4 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 27 грудня 2023 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Зазначає, що 13 вересня 2023 року суд першої інстанції постановив ухвалу про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири. Вважає, що така ухвала є незаконною та постановлена з порушенням норм процесуального права, адже суд залишив поза увагою, що задоволення зустрічного позову матиме наслідком відмову у задоволенні первісного позову.

Вважає, що при розгляді справи суд першої інстанції порушив норми процесуального права, адже розгляд справи здійснив без виклику сторін, що позбавило відповідача ОСОБА_3 заперечити проти позову.

По суті позовних вимог вказує, що позивач, пред`явивши вимогу про визнання особи такою, що не має права розпоряджатися чи користуватися квартирою, намагається просто встановити певний факт, який не має жодного процесуального відношення до цілей і завдань позовного провадження. Така вимога не ґрунтується на законі та не відповідає критерію обрання належного способу захисту права. Вважає, що ухвалення судом рішення не про втрату, а про відсутність права взагалі, сприяє вочевидь надмірному ефективному захисту права позивача, однак порушуватиме права відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

23 квітня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Прус Олександр Олександрович, подав відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Прус Олександр Олександрович, заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

У судове засідання апелянт ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак її неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

17 червня 2024 року адвокат Предчук Т.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у судовому засіданні з розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у іншій справі. Доказів на підтвердження наведених обставин до клопотання не долучено.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки представника Предчук Т.В. в судове засідання такою, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на належне повідомлення про судове засідання цього учасника справи, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до договору дарування від 21 вересня 2022 року ОСОБА_4 подарувала позивачу квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй одноособово на праві приватної власності.

Позивач ОСОБА_2 не має змоги реалізувати своє право власності, оскільки в даній квартирі на сьогодні без будь-яких правових підстав проживає ОСОБА_3 та відмовляється покидати житло, дозвіл на проживання їй надала відповідач ОСОБА_1 , яка не є членом сім`ї власника квартири та не має права користуватися чи розпоряджатися квартирою. Даний факт підтверджено відео з портативного відеореєстратора №472014 нагрудної камери патрульного поліцейського Національної поліції України, що прибули на виклик 30 березня 2023 року.

Станом на 16 лютого 2023 року зареєстровані особи у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 відсутні, що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб №89248007.

Доказів укладення договору найму житлового приміщення чи інших доказів законного його зайняття відповідачами суду не надано.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав доведеним, що ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_1 не є членами сім`ї позивача та не зареєстровані у спірній квартирі. Таким чином, ОСОБА_1 не мала права розпоряджатися спірною квартирою, а ОСОБА_3 самовільно її зайняла, в розумінні ч. 3 ст. 116 ЖК України, користується нею без будь-яких правових підстав та з порушенням встановленого порядку.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повній мірі погодитися з наступних підстав.

Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право володіння - це забезпечена законом можливість фактичного панування над річчю, утримання її у сфері свого господарювання.

Право користування - забезпечена законом можливість власника вилучати з речі її корисні властивості відповідно до її призначення, одержувати плоди і доходи, з метою задоволення різноманітних потреб.

Право розпорядження - забезпечена законом можливість власника визначати фактичну та юридичну долю речі: передавати її іншим особам у власність чи тимчасове володіння і користування, а в деяких випадках - і в розпорядження.

Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У відповідності до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17.

У пункті 36 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії» (заява №58255/00) суд визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Водночас, особа має надати до суду докази, що спірне житло тривалий час було її єдиним місцем проживанням і іншого житла вона не має.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За змістом даної норми такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно, тобто без будь-яких правових підстав, зокрема без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення, без згоди наймача жилого приміщення, а у випадку відсутності наймача без згоди власника. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Такий правовий висновок про застосування норми ч. 3 ст. 116 ЖК України викладено у постановах Верховного Суду України від 22 липня 2017 року у справі №758/14046/14-ц та від 22 червня 2017 року у справі №6-2010цс16.

Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення).

Виселення такої особи пов`язане з відсутністю у неї будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Встановлені місцевим судом обставини знайшли своє підтвердження і під час апеляційного перегляду справи, та апелянтом не спростовано, що ні вона, ні ОСОБА_3 не є членами сім`ї власника-позивача (попереднього власника) та не зареєстровані у спірній квартирі. Між сторонами відсутні будь-які правочини/домовленості щодо користування спірною квартирою.

Посилання апелянта щодо проживання у спірній квартирі протягом певного періоду, у тому числі без надання належних та допустимих доказів на підтвердження наведеного, не свідчить про виникнення у неї будь-яких прав щодо квартири за наявності законного власника майна, який заперечує наявність такого права у відповідачки.

Тобто, відповідач ОСОБА_1 не набувала у встановленому законом порядку право володіння, користування, розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , а тому не мала права правомочностей передати її у користування іншій особі - відповідачці ОСОБА_3 .

Отже, в розумінні ч. 3 ст. 116 ЖК України, ОСОБА_3 самовільно зайняла спірну квартиру та користується нею без будь-яких правових підстав.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо допущення місцевим судом процесуальних порушень закону з наступних підстав.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву.

Відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

Суд першої інстанції дотримався наведених норм процесуального права, оскільки в ухвалі про відкриття провадження зробив висновок про те, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З матеріалів справи встановлено, що клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи не надходило.

Повідомлення відповідачів про розгляд справи суд здійснював відповідно до ст. 128 ЦПК України за зареєстрованим місцем проживання та останнім відомим позивачу, зазначеним у позовній заяві.

При цьому апеляційний розгляд справи здійснено у відкритому судовому засіданні з викликом сторін, чим забезпечено учасників справи правом на безпосередню участь у судовому засіданні та, відповідно, право на захист.

Щодо доводів апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції від 13 вересня 2023 року про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ЦПК України відповідач має право подати зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані та спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю чи частково задоволення первісного позову.

Частиною 2 статті 194 ЦПК України визначено, що до зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною 1 цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 194 ЦПК України встановлено, що зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин 1 та 2 статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.

Статтею 129 Конституції України та частиною 3 статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке право має бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно з частиною 1 статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів осіб, які беруть участь у розгляді справи, у випадках та порядку, встановленому ЦПК України. Особу не може бути позбавлено права на апеляційне оскарження судового рішення, зокрема ухвали суду першої інстанції, у випадку, якщо таке право прямо передбачено процесуальним законом.

Перелік ухвал суду першої інстанції, які може бути оскаржено в апеляційному порядку окремо від рішення суду, міститься в частині 1 статті 353 ЦПК України.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 353 ЦПК України в апеляційному порядку окремо від рішення суду може бути оскаржено ухвалу про повернення заяви позивачеві (заявникові).

У пункті 15.10 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України зазначено, що в разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктами 1, 6-9, 11, 14-16, 20, 22, 23, 37-39 частини 1 статті 353 цього Кодексу (крім ухвал про відмову в прийнятті або повернення зустрічного позову, про відмову в прийнятті або повернення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ухвал про зупинення провадження у справі, поданих із пропуском строку на їх оскарження), чи касаційної скарги на ухвали суду апеляційної інстанції (крім ухвал щодо забезпечення позову, зміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, ухвал про зупинення провадження у справі, поданих із пропуском строку на їх оскарження, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал) до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються всі матеріали.

Зі змісту вказаної норми випливає, що ухвала про відмову в прийнятті або повернення зустрічного позову підлягає окремому апеляційному оскарженню відповідно до пункту 6 частини 1 статті 353 ЦПК України.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду в постанові від 08 жовтня 2018 року у справі № 927/490/18 та від 01 листопада 2021 року у справі №333/6667/20.

Разом з тим, колегія суддів вважає частково слушними доводи апеляційної скарги в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , виходячи з такого.

До регламентованих ЦК України способів захисту права власності належать:

- визнання права власності (стаття 392);

- витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача (статті 387, 388);

- усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391);

- заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (стаття 386);

- визнання незаконним правового акту, що порушує права власника (стаття 393);

- зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно (статті 1212, 1213) та інші.

У розумінні положень статті 391 ЦК України право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном, тобто може звернутися до суду із негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень стосовно користування або розпорядження, а відповідачем ? лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Як убачається із наведеного, на підставі статті 391 ЦК України, тобто шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, право власності може бути захищено лише у разі доведення факту його порушення.

За обставинами справи встановлено, що ОСОБА_1 не набувала права користування та розпорядження спірною квартирою, а тому визнання її такою, що не має права розпоряджатися чи користуватися квартирою АДРЕСА_1 , не відповідає закону.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги. Аналогічний висновок сформульований у п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19.

На наведене суд першої інстанції увагу не звернув та помилково задовольнив позовні вимоги у цій частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного перегляду справи, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій в частині визнання особи такою, що не має права розпоряджатися чи користуватися квартирою АДРЕСА_1 не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання такою, що не має права розпоряджатися чи користуватися квартирою АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання такою, що не має права розпоряджатися чи користуватися квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20 червня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова