ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8904/24 Справа № 203/5640/23 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді : Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргупредставника Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення суми заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом. В обгрунтування посилалася на те, 21 листопада 2018 року вона працювала на посаді старшого ревізора відділу контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

Наказом АТ «Укрзалізниця» № 483/ос від 04 травня 2022 року з нею було призупинено дію трудового договору до припинення або скасування воєнного стану, починаючи з 30 червня 2022 року.

Вважає, що підстав для тимчасового призупинення дії трудового договору з нею не було, оскільки відсутні докази того, що на час видання наказу існували обставини, які б виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором і посадовою інструкцісю, тобто існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її, зважаючи на те, що робоче місце позивача розташовано в місті Дніпро, де активні бойові дії не велися та не ведуться, вказана область не перебуває під окупацією і позивач готова була працювати, про що у колективних зверненнях повідомлявся відповідач, проте жодних дій відповідача, спрямованих на поновлення робочого процесу щодо трудового договору не вживалось і не вживається, та заробітну плату вона не отримує.

Просила визнати незаконним та скасувати наказ та Додаток до нього Акціонерного товариства «Українська залізниця» №9483/ос від 04 травня 2022 року в частині, що стосується ревізора ОСОБА_1 , стягнути з відповідача на користь позивача суму заробітної плати та інші виплати за період дії наказу та Додатку І до нього по дату поновлення дії трудового договору в сумі 344 294,37 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2024 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства «Укрзалізниця» №483/ос від 04 травня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .

Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 04 травня 2022 року по 04 травня 2023 року в розмірі 266 333,48 грн.

В задоволенні решти позовних вимог про стягнення середнього заробітку та поновлення дії трудового договору відмовлено. Допущено негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 3736,93 грн.

В апеляційній скарзі представник Акпіонерного товариства «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає,що судом першої інстанції неправильно застосовано статтю 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», суд тлумачить зміст статті виключно в інтересах працівника, а повинен виходити і iз інтересів роботодавця

Відповідач не стверджував про руйнування робочого місця позивача аби це фізично перешкоджало позивачу виконувати роботу. Саме відсутність для позивача роботи відповідного характеру стало причиною неможливості забезпечення його роботою. Характер виконуваної позивачем роботи унеможливлював його переведення на іншу роботу.

Для перевірки законності призупинення дії трудового договору необхідним і достатнім є встановлення факту того,чи мав місце вплив військової агресії на діяльність роботодавця, чи такого впливу роботодавець не зазнав.

Стягнення середнього заробітку можливе лише у разі поновлення на роботі у зв`язку із незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу. У зв`язку із тим,що позивача не було незаконно звільнено або переведено на іншу роботу, підстави для застосування ч.2ст.235 КЗпП України відсутні.

Також судом неправильно визначено період стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.05.2022 року по 04 травня 2023 року. Датою призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 було 03.06.2022 року, а не 04.05.2022 року.

Розраховуючи середньоденну заробітну плату, суд помилково використав січень та лютий 2022 року, хоча мав би проводити розрахунок із тарифної ставки, посадового окладу, так як в лютому, березні, травні, квітні позивач не мала заробітної плати.

Судом першої інстанції помилково не застосовано строк звернення до суду із позовом про визнання наказу про припинення дії трудового договору незаконним.Така вимога обмежується строком в три місяці. З урахуванням дії карантину строк для звернення до суду розпочався з 01.07.2023 року та закінчився 01.10.2023 року. Приймаючи до уваги незначний період пропущенного строку та дату отримання позивачем оскаржуваного наказу, суд неправильно поновив строк для звернення до суду. Позивач з червня 2022 року не отримувала заробітну плату і з отриманих розрахункових листів, які щомісяця направлялися на її електронну пошту могла ознайомитися з причиною такої невиплати, яка була зазначена в розрахункових листах як призупинення дії трудового договору.Таким чином в задоволені позовних вимог слід було відмовити за пропуском строку.

Позивачу шонайменше з 22 липня 2022 року відомо про видання оскаржуваного наказу, а отже в розумінні ст. 233 К3пП України позивач знала про порушення її права як підставу для звернення до суду та відліку строку для такого звернення. Окрім цього, на електронну адресу ОСОБА_1 щомісячно під час закриття розрахунку заробітної плати в автоматизованому режимі засобами АСБО «Фобос» направлялися розрахункові листки, в тому числі за червень 2022 року по липень 2022 року. Таким чином на підставі ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду для позивача сплинув, а подання позовної заяви більше ніж через рік є порушенням строку та підставою для відмови у задоволенні позову.

В судове засідання, проведене в режимі відеконференції, з`явилися представник Акціонерного товариства «Українська залізниця»-адвокат Говорова А.І. та представник ОСОБА_1 адвокат Жура Н.В..

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено законність та обґрунтованість наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос в частині, що стосується старшого ревізора ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору, не доведено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати

обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу Прикінцеві положення Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" главу XIX Прикінцеві положення Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України» Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Статтею 13 Закону України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану.

Частиною 2 вказаного Закону передбачено, що призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору.

Разом з тим, як вбачається з аналізу частини 1 статті 13 Закону, таке право роботодавця не є абсолютним. Головною умовою призупинення трудового договору з працівником, є абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

Про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору можуть свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору. Такий правовий висновко викладено в постанові Верховного Суду від 14 вересня 2023 року у справі №754/5488/22.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працювала на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується наказом № 2317/ос від 20 листопада 2018 року та копією трудової книжки.

Згідно додатку 1 до наказу від 24 лютого 2022 року №Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24 березня 2022 року №Ц-42/12-В) ОСОБА_1 встановлено режим простою 24.02.2022-28.02.2022 року, 01.03.2022-31.03.2022 року.

Згідно витягу з наказу АТ «Укрзалізниця» від 11.07.2022 року № Ц-42/38-В внесено зміни до додатку 1 наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою». Згідно додатку 1 до наказу від 24.02.2022 №Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24.03.2022 №Ц-42/38) ОСОБА_1 встановлено режим простою 24.02.2022-28.02.2022 року , 01.03.2022-31.03.2022 року, 01.04.2022-30.04.2022 року, 01.05.2022-09.05.2022 року.

Відповідно до наказу Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 483/ос від 04 травня 2022 року у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію Російської Федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 воєнного стану, керуючись статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів з 06 травня 2022 року призупинено простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року та з 06 травня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, зазначеними в Додатку №1. У витязі з Додатку зазначено прізвище ОСОБА_1 ..

Наказом № 1831/ос від 26 вересня 2023 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 28 вересня 2023 року у зв`язку з переведенням до апарату управління регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Судом першої інстанції встановлено, що АТ "Укрзалізниця" не зупиняло свою роботу.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те ,що відповідачем не доведено наявність підстав для призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , тобто абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи працівникові, а працівника - виконувати її. Навпаки ОСОБА_1 бажала та могла виконувати роботу, про що свідчать її звернення до роботодавця про бажання виконувати посадові обов`язки, а роботодавець міг надати роботу, про що свідчить наказ № 1831/ос від 26 вересня 2023 року про

переведення ОСОБА_1 з 28 вересня 2023 року до апарату управління регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не знайшов свого підтвердження той факт, що відповідач позбавленний можливості надати роботу позивачу, зокрема і в тому числі хоча б частково, дистанційно або застосувати інший механізм - встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня чи продовження застосування простою, переведення на іншу роботу, яку здатен виконувати позивач відповідної до своєї кваліфікації та досвіду роботи.

Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору можуть свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2023року у справі № 523/11673/22, розглядаючи спір про звільнення 22 серпня 2022 року з посади сестри-господині в школі/таборі в м. Одесі на підставі пункту 6 частини першої статті 41 КЗпП України, дійшов висновку, що «існування воєнного стану автоматично не означає знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. При цьому суд зауважує, що пункт 6 частини першої статті 41 КЗпП України не містить умов за яким трудовий договір може бути розірваний з ініціативи роботодавця у зв`язку із нерентабельністю внаслідок того, що установа фактично не працює чи неможливістю роботодавця організувати безпеку працівникам тощо. Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», в редакції чинній на час звільнення позивачки з роботи, м. Одеса до переліку таких територій включена не була. Оскільки ДП Українського дитячого центру «Молода гвардія» розташоване на території, де не проводяться бойові дії, неможливість забезпечити позивачку роботою, визначену трудовим договором не пов`язана із відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій, а саме по собі існування воєнного стану в країні та обставини, пов`язанні з тим, що фактично дитячій табір не працює, не є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за пунктом шостим частини першої статті 41 КЗпП України».

Судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги посилання АТ «Укрзалізниця» на неможливість надати позивачу роботу, оскільки обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України критично зменшилися, а також на ту обставину, що призупинення дії трудового договору з позивачем відбулось внаслідок втрати відповідачем можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства та відсутності у нього роботи для позивача, яку б можна було виконувати, що виключає можливість виконання позивачем роботи, оскільки вони спростовуються встановленими обставинами. Наведені представником відповідача обставини змін в організації виробництва і праці, організаційній структурі та скорочення штату працівників офісу з безпеки АТ «Укрзалізниця», призупинення роботи працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця», пошкодження залізничної інфраструктури, не підтверджують наявність передбачених законом підстав для призупинення з позивачем дії трудового договору, яка здійснювала свою трудову діяльність у місті Дніпрі, де не проводилися активі бойові дії.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те ,що наказ АТ «Укрзалізниця» №483/ос від 04 травня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору з ревізором ОСОБА_1 не відповідає положенням статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Посилання АТ «Укрзалізниця» на неможливість надати позивачу роботу, оскільки обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України критично зменшилися, що підтверджується консолідованими фінансово-економічними показниками за 1 квартал 2022 року, на підтвердження чого надано лист Департаменту економіки, планування та бюджетування АТ «Укрзалізниця» № ЦФЕ-7/477 від 16 вересня 2022року, а також на ту обставину, що призупинення дії трудового договору з позивачем відбулось внаслідок втрати відповідачем можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства та відсутності у нього роботи для позивача, яку б можна було виконувати, що виключає можливість виконання позивачем роботи, судом першої інстанції правильно не прийняті до уваги, оскільки ОСОБА_1 не була ініціатором призупинення із відповідачем трудового договору, не зверталася до відповідача з питанням про те, що вона не може виконувати роботу через збройну агресію і тому слід призупинити із нею дію трудового договору.

Сама по собі обставина не затвердження Наглядовою радою товариства планів аудиту не є беззаперечним доказом неможливості відповідача забезпечити позивача роботою з незалежних від нього причин або перевести його на іншу роботу чи залучити його до роботи за дистанційною формою організації праці.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом,що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, не можуть бути прийнятими до уваги. З урахуванням того,що відповідач надав позивачу копію оскаржуваного наказу 06 вересня 2023 року суд першої інстанції поновив строк для звернення до суду за захистом порушенного права. Належних та допустимих доказів того, в який конкретно спосіб і коли саме (число, місяць, рік) позивач повідомлявся саме про винесений наказ та його зміст відповідачем не надано.

При цьому, суд враховує, що у трудових правовідносинах працівник є більш вразливою стороною, тим більш в період, коли в країні запроваджений військовий стан, у зв`язку з чим законодавець покладає саме на роботодавця тягар належного повідомлення, роз`яснення, ознайомлення, доведення до відома, тощо з метою захисту конституційного права на працю і її оплату.

Також суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що в данному випадку підлягають застосуванню положення статті 235 КЗпП України, оскільки мало місце незаконне призупинення дії трудового договору. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України, яку суд вірно застосував.

Установивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суд обґрунтовано поклав на відповідача обов`язок відшкодувати йому середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.

Посилання на те, що судом першої інстанції неправильно розраховано середню заробітну плату за час вимушено прогулу, не можуть бути прийнятими до уваги.

Визначаючи період вимушеного прогулу, суд першої інстанції обмежив його одним роком відповідно до положень ст.235 КЗпП України та прийняв до уваги середньоденну заробітну плату відповідно до наданої відповідачем довідки про доходи.

В апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що судом першої інстанцї неправильно проведено розрахунок, виходячи із заробітної плати за січень та лютий 2022 року і початок періоду не з травня, а з червня 2022 року. Виходячи із того, що судом першої інстанції при розрахунку обмежено його період одним роком, то некоректність проведенного розрахунку не впливає на правильність розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу. Крім того, заперечуючи проти розрахунку, проведенного судом першої інстанції, представником відповідача не надано свого розрахунку, який би спростовував розрахунок суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

На підставі статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2024 року.

Судді: