Справа № 128/966/23
Провадження № 22-ц/801/180/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Фанда О. А.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 рокуСправа № 128/966/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Фанди О. А. у залі суду, повний текст якого складено 03 листопада 2023 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору удаваним.

Позов мотивований тим, що вона є рідною сестрою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18 липня 2003 року між нею та ОСОБА_3 укладено в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення, договір купівлі-продажу, за умовами якого вона набула право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши на користь продавця до підписання цього договору 22 000 грн його вартості.

Указує, що вони звертались до приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Надольської Т. П. для посвідчення указаного договору, однак остання відмовилась посвідчувати його, посилаючись на здійснення самочинного переобладнання житлового будинку та наявність у будинковолодінні самочинної будівлі.

18 липня 2003 року, на виконання указаного договору, ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив її на повне управління і розпорядження усім своїм майном.

Зазначає, що з часу укладення договору купівлі-продажу від 18 липня 2003 року вона та члени її сім`ї постійно користуються будинковолодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . За власні кошти підтримують будинок у придатному для проживання стані, проводять поточні ремонтні роботи у ньому та користуються земельною ділянкою, на якій він розташований.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просила суд:

визнати договір доручення, що оформлений довіреністю від 18 липня 2003 року, удаваною угодою, а саме договором купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 ;

визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що:

договір купівлі-продажу від 18 липня 2003 року виконаний рукописно у простій письмовій формі, без дотримання обов`язкових вимог чинного на момент його укладення законодавства щодо нотаріального посвідчення, тому відсутні підстави вважати його дійсним;

сторони договору, які є близькими родичами, не були позбавлені можливості реалізувати свої права відповідно до встановлених на час виникнення спірних правовідносин положень законодавства України;

перешкоди, які б свідчили про неможливість нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомого майна, підписаного 18 липня 2003 року, зокрема, ухилення продавця від його нотаріального посвідчення, позивачкою не доведені та судом не встановлені;

нотаріально посвідчена довіреність від 18 липня 20003 року від імені ОСОБА_3 є одностороннім правочином, який припинив свою дію 18 липня 2006 року;

за час дії довіреності довіритель та повірений спірне доручення не оспорили.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 05 грудня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 грудня 2023 року витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2023 року поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, відкрито апеляційне провадження у справі та надано відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2024 року справу призначено до апеляційного розгляду на 18 січня 2024 року о 09:00 год з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

судом першої інстанції не було досліджено усі обставини справи;

рішення суду першої інстанції ухвалено без застосування норм матеріального права закріплених в ЦК УРСР та інших нормативних актах, чинних на момент виникнення та припинення спірних правовідносин щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, а саме 18 липня 2003 року;

за договором купівлі-продажу від 18 липня 2003 року сторони досягли домовленості з усіх його істотних умов та у повному обсязі виконали встановлені ним обов`язки;

договір доручення від 18 липня 2003 року є удаваною угодою, а саме договором купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 .

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка указує, що:

рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують;

доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, та зводяться до незгоди з висновками суду щодо їх оцінки;

позивачкою не надано доказів звернення до нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу від 18 липня 2003 року, а також доказів відмови нотаріуса від вчинення указаної нотаріальної дії;

підпис ОСОБА_3 на доручені від 18 липня 2003 року засвідчений нотаріально та підтверджує волевиявлення довірителя на укладення саме договору доручення;

факт постійного користування позивачкою та її сім`єю спірним будинком, а також здійснення у ньому ремонтних робіт не доведений належними та допустимими доказами;

у справі про визнання довіреності недійсною відповідачем є особа, яка видала довіреність;

спірне доручення є одностороннім правочином, яке припинило свою дію, тому не може бути визнано удаваним;

договір купівлі-продажу від 18 липня 2003 року не посвідчений нотаріально та не зареєстрований у встановленому законом порядку, відтак є нікчемним;

позивачка пропустила строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 18 липня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі укладено договір-купівлі продажу, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купила житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 3 указаного договору встановлено, що продаж будинку вчинено за 22 000 грн, які ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 перед підписанням договору.

Відповідно до довіреності, посвідченої 18 липня 2003 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Надольською Т. П., зареєстрованої у реєстрі за № 5425, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 , зокрема, управляти й розпоряджатися усім його майном, у чому б воно не полягало і де б не знаходилось, строком на три роки до 18 липня 2006 року.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі виникли 18 липня 2003 року, тому при вирішенні спору підлягають застосуванню положення і ЦК УРСР 1963 року (далі ЦК УРСР).

Частиною першою статті 4 ЦК УРСР встановлено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.

Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають, в тому числі, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (пункт 1 частини другої статті 4 ЦК УРСР).

Згідно зі статтею 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Статтею 42 ЦК УРСР встановлено, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Відповідно до частини другої статті 58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Отже, удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони, тобто укладаючи удавану угоду, сторони угоди діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 13 листопада 2023 року у справі № 569/1857/21 (провадження № 61-6254св23) зроблено висновок, що:

«заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, сторона має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним».

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР встановлено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Довіреність це письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (стаття 64 ЦК УРСР).

Частиною першою статті 67 ЦК УРСР встановлено, що строк дії довіреності не може перевищувати трьох років.

Видача довіреності однією особою та ім`я іншої свідчить про виникнення між сторонами відносин за договором доручення, змістом якого є зобов`язання однієї сторони (повірений) виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (стаття 386 ЦК УРСР).

Пунктом першим частини першої статті 69 ЦК УРСР встановлено, що чинність довіреності припиняється закінченням строку довіреності.

Установлено, що станом на 01 січня 2004 року правовідносини за договором доручення, який було укладено між ОСОБА_3 та повіреною ОСОБА_1 не припинились, строк дії довіреності три роки, який почав перебіг з 18 липня 2003 року, не закінчився на час прийняття нового кодексу, а тому з 01 січня 2004 року ці правовідносини регулюються нормами ЦК України 2003 року (далі - ЦК України).

Видача довіреності є одностороннім правочином, який повинен відповідати загальним вимогам, передбаченим статтею 203 ЦК України.

Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність (частина перша статті 249 ЦК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частина третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Зі змісту оспорюваного договору доручення слідує, що ОСОБА_3 , усвідомлюючи значення своїх дій та згідно зі своїм вільним волевиявленням, яке повністю відповідало його внутрішній волі як учасника цього правочину, уповноважив ОСОБА_1 на управління та розпорядження усім своїм майном.

Доручення підписане ОСОБА_3 в присутності приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Надольської Т. П., якою встановлено особу довірителя, перевірено його дієздатність та здійснено реєстрацію правочину в Єдиному реєстрі доручень.

Відтак, оспорюваний договір доручення посвідчений з дотриманням вимог положень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства України № 18/5 від 14 червня 1994 року.

Протягом строку дії доручення сторонами не оскаржувалось та втратило чинність 18 липня 2006 року.

Жодного правочину щодо спірного житлового будинку на підставі указаного доручення вчинено не було.

Належних та достатніх доказів на спростування указаних обставин ОСОБА_1 не надала.

Жодних доказів, які б свідчили про те, що договір доручення від 18 липня 2003 року має ознаки удаваного правочину матеріали справи не містять

Разом з тим, договір купівлі-продажу від 18 липня 2003 року виконано рукописно у простій письмовій формі, без дотримання обов`язкових вимог законодавства, чинного на момент його укладення, щодо нотаріального посвідчення та реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, відтак відсутні підстави вважати його дійсним.

Наявність перешкод, які б свідчили про неможливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 18 липня 2003 року матеріали справи не містять.

Видача доручення на управління та розпорядження майном без належного укладення договору купівлі-продажу цього майна не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на це майно особою, яка цю довіреність отримала.

Установивши, що оспорюваний договір доручення від 18 липня 2003 укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено, тобто відповідає вимогам щодо його форми та змісту, між сторонами не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені цим договором, а позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що його сторони діяли свідомо з метою приховати інший правочин, та мали на меті укладення саме договору купівлі-продажу, а не договору доручення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

Представником відповідачки адвокатом Зубанем О. О. у відзиві на позовну заяву було заявлено про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 307/3192/19 провадження (№ 61-5668св22) зроблено висновок, що:

«суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач».

Ураховуючи, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову за безпідставністю, відтак строк позовної давності не застосовується.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та визнання права власності, проте помилився щодо мотивів відмови, застосувавши помилково норми ЦК України, а не норми ЦК УРСР, який регулює спірні правовідносини у цій справі.

Апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги у цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Тому оскаржуване рішення у цій частині слід змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судоми норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , але з інших мотивів, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, судове рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції лише в частині викладення мотивів, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

У іншій частині рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за позивачкою.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді: Світлана КОПАНИЧУК

Віталій ОНІЩУК