СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 760/4216/24

пр. № 2/759/2867/24

07 червня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Кривонос Ю.Р.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

позивача відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі

у лютому 2023 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати договір безвідсоткової позики від 14.12.2021 підписаний сторонами - ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_4 як позичальника, неукладеним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.10.2019 між інвестором ОСОБА_2 та попереднім керівником Обслуговуючого кооперативу «Орсей Україна2» ОСОБА_5 було укладено договір про пайову участь для інвестування коштів в розмірі 298606 доларів США у будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими комерційними приміщеннями за адресою АДРЕСА_1 . Валютні кошти в розмірі 298606 доларів США були отримані 17.10.2019 керівником зазначеного кооперативу ОСОБА_5 . У свою чергу, ОСОБА_4 є одним із засновників Обслуговуючого кооперативу «Орсей Україна2» та у період з 28.10.2021 по 18.01.2023 був його керівником. Оскільки будівництво не було розпочато, ОСОБА_2 звернувся до керівника Обслуговуючого кооперативу «Орсей Україна2» ОСОБА_5 з вимогою повернути йому усі внесенні кошти в будівництво у валюті в сумі 298606 доларів США, однак, у зв`язку з відсутністю повної суми, ОК «Орсей Україна2» було повернуто лише частину - 50000 доларів США, а іншу суму в 248606 доларів США, було прийнято рішення повернути пізніше. Однак, у 2021 році ОСОБА_2 вдався до примушування із погрозою застосування насильства до виконання ОСОБА_4 , як керівником Обслуговуючого кооперативу «Орсей Україна 2» цивільно-правового зобов?язання пов?язаного укладеним договором про пайову участь для інвестування коштів у розмірі 298606 доларів США в будівництво. Крім того, ОСОБА_2 спочатку добився від ОСОБА_4 , шляхом примушування із погрозою застосування насильства до підписання розписки від 11.10.2021 про повернення йому в строк до 2-х місяців 248606 доларів США, плюс 2 % за кожний місяць (усього 4%), що в сумі складає 258550 доларів США, за інвестиційним договором за адресою АДРЕСА_1 , до 11.12.2021. Після цього, ОСОБА_2 побачивши що йому кооперативом «Орсей Україна 2» не були повернуті кошти у визначений в розписці строк, повторно прибув 14.12.2021 р. в офіс кооперативу, до його керівника ОСОБА_4 , та з різного роду погрозами та залякуванням, застосуванням фізичного насильства, які призвели до нервово-емоційного стресу позивача, пред?явив надрукований на комп?ютері один аркуш паперу з текстом договору безвідсоткової позики на суму 258550 доларів США з вимогою підписання його. Після підписання роздрукованого тексту договору, він ознайомився з його текстом та виявив, що це договір безвідсоткової позики, а не зобов?язальний лист (розписка), яку той раніше давав йому про повернення внесених у 2019 році інвестиційних коштів ОСОБА_2 в кооператив для ведення будівництва. Договір безвідсоткової позики від 14.12.2021 був підписаний ОСОБА_4 за вищенаведених обставин, але кошти в якості позики 14.12.2021 не передавались, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом про визнання договору позики неукладеним для захисту своїх законних прав.

03.05.2024 відповідач надіслав відзив на позовну заяву, у задоволенні позову просить відмовити, оскільки договір безвідсоткової позики від 14.12.2021 та договори №1.1.1 про пайову участь в обслуговуючому кооперативі «Орсей Україна 2» і розподіл персоніфікованого пайового сертифікату від 17.10.2019 та договір №1.1.2 про пайову участь в обслуговуючому кооперативі «Орсей Україна 2» і розподіл персоніфікованого пайового сертифікату від 17.10.2019 між собою жодним чином не пов?язані та жодного відношення один до одного не мають. Крім того, Голосіївським районним судом міста Києва у рішенні від 28.11.2023 та Київським апеляційним судом у постанові від 02.04.2024 по справі №752/5046/22 встановлено, що 14.12.2021 між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) був укладений письмовий договір безвідсоткової позики, за яким позивач як позикодавець передав у власність відповідача як позичальника кошти в сумі 258550 доларів США строком до 22.02.2022, а тому дана обставина не потребує доказуванню та беззаперечно спростовує доводи ОСОБА_4 щодо не отримання ним коштів від ОСОБА_2 за договором безвідсоткової позики від 14.12.2021. Звернення ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору безвідсоткової позики від 14.12.2021 неукладеним є неналежним способом захисту, оскільки відповідач мав змогу та захищав свої права, заперечуючи проти позову ОСОБА_6 та доводячи відсутність у нього боргу, зокрема, відсутність підстав для його нарахування та стягнення у цивільній справі №752/5046/22 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором безвідсоткової позики. За таких умов, вбачається недобросовісна поведінка ОСОБА_4 (позикодавець), через його не бажання виконати зобов?язання за договором безвідсоткової позики від 14.12.2021 перед ОСОБА_2 (а.с. 75-108).

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду

у березні 2024 р. до суду надійшла зазначена позовна заява із Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю на підставі ухвали судді від 26.02.2024 (а.с. 51-52).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддям від 26.03.2024 зазначену справу розподіллено на суддю Святошинського районного суду м. Києва Ул`яновську О.В. (а.с. 57-58).

Ухвалою судді 27.03.2024 відкрито провадження по справі, у порядку загального позовного провадження (а.с. 59-260).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.06.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 122).

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, 06.06.2024 від позивача надійшла заяво про залишення позовної заяви без розгляду та слухання справи за відсутності позивача та його представника (а.с. 128-129).

Відповідач та його представник судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ІІІ. Фактичні обставини справи

судом встановлено, що згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №1.1.1 від 17.10.2019 ОСОБА_2 було внесено вступний та пайовий внесок згідно договору 1.1.1 про пайову участь в ОК «Орсей Україна 2» і розподілі персоніфікованого пайового сертифікату від 17.10.2019 р. без ПДВ суму у розмірі 4786732 грн 50 коп. (а.с. 33).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №1.1.2 від 17.10.2019 ОСОБА_2 було внесено вступний та пайовий внесок згідно договору 1.1.2 про пайову участь в ОК «Орсей Україна 2» і розподілі персоніфікованого пайового сертифікату від 17.10.2019 р. без ПДВ суму у розмірі 2827720 грн 50 коп. (а.с. 33).

Як вбачається з заяв від 02.06.2021 голові ОК «Орсей Україна 2» ОСОБА_5 ОСОБА_2 просив розірвати Договір 1.1.1. від 17.10.2019 та повернути кошти у розмірі 187715 доларів США, та просив розірвати Договір 1.1.2. від 17.10.2019 та повернути кошти у розмірі 110891 доларів США (а.с. 4).

Відповідно до розписки від 11.10.2021 ОСОБА_4 зобов`язався повернути ОСОБА_2 суму у розмірі 258550 доларів США до 11.12.2021 (зв. а.с. 37).

14.12.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір безвідсоткової позики, відповідно до якого ОСОБА_2 (позикодавець) передає ОСОБА_4 (позичальникові) безпроцентну позику на суму 258550 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений п. 3 даного Договору строк, тобто 22.02.2022 (а.с. 38).

Відповідно до п. 2 Договору безвідсоткової позики від 14.12.2021 позика передається при підписанні договору. Підписання Договору свідчить про факт передачі коштів.

28.11.2023 рішенням Голосіївського районного суду міста Києва по справі №752/5046/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором безвідсоткової позики стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором безвідсоткової позики від 14.12.2021 у розмірі 258550 доларів США та судовий збір у розмірі 12405 грн 00 коп. (а.с. 25).

02.04.2024 постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.11.2023 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором безвідсоткової позики, скаргу залишив без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.11.2023 без змін (а.с. 93-96).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду

відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17.

Згідно ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач зазначив, що ним було підписано договір безвідсоткової позики, але кошти йому не передавались. Однак, доводи позивача в обгрунування заявленого позову є недоведеними, оскільки наявність розписки є підтвердженням укладення договору позики та засвідчує факт отримання позики у борг. Крім того, заявлена вимога позивача про визнання неукладеним договору позики не грунтується на вимогах закону та не відповідає загальним принципам, з якими закон пов`язує поновлення прав позивача, оскільки не містить в собі вимог про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права позивача.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довів наявності обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не довів факту не отримання коштів, а також примушування його до підписання договору безвідсоткової позики.

V. Розподіл судових витрат

відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 202, 203, 207, 215, 216, 638, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-78, 81, 128, 131, 141, 259, 263-265, 268, 315, 354, 355 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Суддя: О.В Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 12.06.2024.