Справа № 159/2868/24 Головуючий у 1 інстанції: Шишилін О. Г.
Провадження № 22-ц/802/1156/24 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Бовчалюк З. А., Шевчук Л. Я.,

секретаря Черняк О. В.,

з участю:

представника відповідача Поліщук О. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТДВ «СК» Гардіан» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Найди Катерини Володимирівни на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ТДВ «СК» Гардіан» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в Закарпатській області Рахівському районі с. Луг на автодорозі Н-09 «Мукачево-Рогатин» відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «BMB X5», державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив наїзд на перешкоду. Внаслідок ДТП водій ОСОБА_2 та пасажир ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинули. За фактом ДТП 14.08.2022 внесені відомості до ЄРДР за № 0000304 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України. Постановою слідчого від 31.07.2023 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000304 від 14.08.2023 закрито на підставі п.5 ч.1 ст. 284 КПК України. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «BMB X5», державний номерний знак НОМЕР_1 застрахована відповідачем. Позивачка є матір`ю загиблого ОСОБА_3 . Вказує, що знаходилась на утриманні сина ОСОБА_3 , оскільки є особою пенсійного віку, а тому відповідно до ст. 1200 ЦК України має право на відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника. Просить стягнути з страховика 221000 грн. на відшкодування шкоди, завданої у зв`язку з втратою годувальника та витрати на правничу допомогу в сумі 50000 грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2024 року в позові ОСОБА_1 до ТДВ «СК «Гардіан» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Найда К. В. подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак і таким, що підлягає скасуванню, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТДВ «СК «Гардіан» Поліщук О. Г. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача Поліщук О. Г. заперечила проти апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено що 13.08.2022 в Закарпатській області Рахівському районі с. Луг на автодорозі Н-09 «Мукачево-Рогатин» відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «BMB X5», державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив наїзд на перешкоду.

Внаслідок ДТП водій ОСОБА_2 та пасажир ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинули.

За фактом ДТП 14.08.2022 внесені відомості до ЄРДР за № 0000304 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України.

Постановою слідчого від 31.07.2023 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000304 від 14.08.2023 закрито на підставі п.5 ч.1 ст. 284 КПК України.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «BMB X5», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована в ПАТ «Страхова Компанія «ГАРДІОН» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР-210001778.

Відповідач визнав вказану дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком та 19.09.2023 здійснив виплату позивачці страхове відшкодування заподіяної страхувальником моральної шкоди в сумі 39000 грн.

Сторонами не оспорюється, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 та на момент загибелі сина отримувала пенсію за віком, тобто була непрацездатною.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Відповідно до ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 742/554/19 від 06.05.2020 зробив висновки про те, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги. Водночас, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Згідно з пунктом 35.2 ст. 35 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника до заяви додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.

Оскільки позивач, звернувшись до ТДВ «СК «Гардіан» з заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку з втратою годувальника не подала доказів перебування її на утримання загиблого сина, у виплаті страхового відшкодування було відмовлено.

У постанові від 18.04.2018 у справі № 165/325/17 Верховний Суд вказав, що особа вважається такою, яка потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про прожитковий мінімум». Під час вирішення такої категорії справ доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Тобто, умовою виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, а отже права останніх на одержання такого утримання, є одночасна наявність двох обов`язкових обставин: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Тобто, матері, для отримання страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, потрібно довести, що вона перебувала на утриманні сина, частка заробітку останнього, яка припадала на неї була основним і постійним джерелом її існування.

Також у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 584/1166/15-ц Верховний суд дійшов таких висновків. Факт перебування особи на утриманні померлого має місце, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц та від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18 (провадження № 61-8512св20).

Відповідно до п.п. «г» п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного із них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

Судом враховано, що позивачка на момент страхового випадку (дорожньо-транспортної пригоди) і смерті її сина отримувала дохід у вигляді пенсії за віком, однак доказів того, що вона знаходилася на повному утриманні свого сина ОСОБА_3 суду не надано.

При цьому, позивач ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що син їй допомагав та така допомога була основним та постійним джерелом її існування, в матеріалах справи відсутні докази про спільне проживання позивачки з її сином. Разом з тим, сам факт пенсійного віку навіть за умови проживання її однією сім`єю з сином не підтверджує обставин, що вона перебувала на утриманні останнього.

Із архівних відомостей № 1 за період з січня 2022 року по грудень 2022 року відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та особистої картки на грошове забезпечення за 2022 рік вбачається що ОСОБА_3 працював на посаді молодшого інспектора прикордонної служби 2 категорії групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 », отримував заробітну плату та грошове забезпечення.

Тобто, доходи сина були звичайно більшими, ніж пенсія позивача, однак надані довідки не можуть підтверджувати той факт, що позивач була на утриманні померлого сина, як і не доведено що доходи її померлого сина були основним та постійним джерелом її існування.

Так, у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 223/828/18 Верховний Суд зазначив, що повним утриманням є відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди, заподіяної смертю, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба позивача у матеріальній допомозі, яка надавалась і була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач у позовній заяві покладається на ті обставини, що вона досягли пенсійного віку, перебувала на утриманні сина, а тому має право на відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника, відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Позивачем суду не було надано ніяких доказів, що свідчили про перебування на утриманні свого сина та її потреби у матеріальній допомозі.

Сам факт пенсійного віку не підтверджує обставини того, що позивач перебувала на утриманні сина.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року під час розгляду справи № 165/325/17, в якому зазначено, що довідка про склад сім`ї, за відсутності доказів, що допомога померлого в ДТП була основним і постійним джерелом існування для позивача не є достатнім доказом перебування позивача на утриманні останнього.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення страхового відшкодування у зв`язку зі смертю фізичної особи, суд першої інстанцій дійшов вірного висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог про стягнення страхового відшкодування у порядку статті 1200 ЦК України, оскільки позивачем не доведено, що дохід померлого для нього був основним і постійним джерелом існування та факту перебування позивача на утриманні померлого.

Аналіз положень частини першої статті 1200 ЦК України свідчить про те, що право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, мають як ті непрацездатні особи, що перебували на утриманні потерпілого, так і ті, які мали право на одержання від нього утримання.

Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Зазначена стаття СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц).

Позивачем як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що вона, як непрацездатна особа на день смерті сина потребувала матеріальної допомоги (якими можуть бути виписка з медичної картки, довідка про потребу у сторонній допомозі, покази свідків).

Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами як потреби у матеріальній допомозі, тобто права на утримання від померлого, так і того, що син надавав їй таку допомогу, яка була би постійним та основним джерелом для її існування.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції і у рішенні суду їм надано правильну правову оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Найди Катерини Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2024 року.

Головуючий

Судді :