Справа № 362/4826/16-ц
Провадження № 2/362/114/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2024 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравченко Л.М.,

за участі: секретаря - Шмагун М.С.,

прокурорів - Заєць Ю.О., Ламшиної О.О.,

представника відповідача - Ларичева В.В.,

представника Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» - Шпакової Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» до Глевахівської селищної ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення і державного акту та витребування майна з незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

30.09.2016 р. заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним рішення Глевахівської селищної ради № 439-20-V від 05.03.08; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 581470, виданий на ім?я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :03:008:0074, що розташована по АДРЕСА_1 , та скасувати його державну реєстрацію; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави, в особі Головного управління Держземагентства у Київській області та у постійне користування Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» земельну ділянку, площею 0,10 га з кадастровим номером :03:008:0074.

Позовні вимоги прокурора мотивовані тим, що 20.05.2002 р. Державному підприємству Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України (далі - ДП ДСВ ІФРГ НАН України) видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102.

Глевахівська селищна рада, в порушення вимог законодавства, здійснювала розпорядження землями ДП ДСВ ІФРГ НАН України, що підтверджено спірним рішенням Глевахівської селищної ради, яким передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею по 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташовану по АДРЕСА_1 та 17.03.2010 р. видано державний акт серії ЯИ № 581470 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:008:0074.

Прокурор зазначає, що рішення Глевахівської селищної ради є незаконним, оскільки згідно інформації Управління Держземагентства у Васильківському районі земельна ділянка з кадастровим номером :03:008:0074 має перетин із землею ДП ДСВ ІФРГ НАН України; Національна академія наук України не погоджувала вилучення земельних ділянок, зокрема ділянки з кадастровими номерами :03:008:0074, з свого користування, а тому вважає, що Глевахівська селищна рада, прийнявши спірне рішення, діяла з порушенням вимог ст.ст. 84, 149 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», що свідчить про незаконність рішення Глевахівської селищної ради, яке підлягає скасуванню.

Оскільки правомірність видачі державного акту на право власності на земельну ділянку безпосередньо залежить від законності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такий державний акт видавався, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст.ст. 16, 21, 393, 396 Цивільного кодексу України, ст. 152, 153, 155 Земельного кодексу України, шляхом визнання недійсним такого державного акту на право власності на земельну ділянку, скасуванням його державної реєстрації та витребуванням земельної ділянки у державну власність.

27.01.2017 р. ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі.

16.02.2023 р. ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області замінено заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області на Обухівську окружну прокуратуру Киїївської області.

30.08.2023 р. ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області.

27.11.2023 р. ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду в порядку загального провадження.

Прокурор в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити та поновити строк позовної давності, зазначаючи, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» довідалось про порушення свого права у 2010 р., а Головне управління Держземагентства у Київській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, тільки в 2015 р. під час збирання інфрмації. До суду ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» та Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області не звертались, тому у прокурора виникло право на звернення до суду у зв`язку з бездіяльністю державних органів.

Представник ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Вказала, що про відчуження земельних ділянок у власність фізичниї осіб, підприємству стало відомо в 2010 р., коли почалися судові розгляди.

Представник Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області подала до суду заяву про розгляд справи у їх відстуності, позовні вимоги піідтримують.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, оскільки його довірителька є добросовісним набувачем земельної ділянки, під час отримання державного акту їй не повідомлялось про незаконність отримання відповідного акту, а також про неправомірність проведення селищною радою процедури виділення земельної ділянки. Просила застосувати строки позовної давності, оскільки Держкомзему було відомо про видачу державного акту на право власності на земельні ділянки в день видачі такого, а саме 17.03.2010 р., а позов до суду подано лише 30.09.2016 р. Крім того, матеріали справи не містять доказів наявності накладення земельної ділянки ОСОБА_1 на землі ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», якому також про порушення прав стало відомо в 2010 р.

Глевахівська селищна рада Фастівського району Київської області, повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, письмових пояснень не надала.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду положень ст.ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом на підставі всебчно та повно досліджених доказів, встановлено, що 20.05.2002 р. ДП ДСВ ІФРГ НАН України видано державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-КВ № 001432-270, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102.

05.03.2008 р. рішенням Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області № 439-20-V передано ОСОБА_1 безоплатно у власність земельну ділянку площею по 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку в АДРЕСА_1 (надалі - рішення).

26.02.2010 р. на підставі вищевказаного рішення, ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯИ № 581470 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :03:008:0074.

21.04.2010 р. рішенням Господарського суду Київської області задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд рішення від 30-31.12.2008 року за нововиявленими обставинами, скасовано рішення господарського суду Київської області від 30-31.12.2008 р. та прийнято нове, яким в позові Глевахівської селищної ради відмовлено в повному обсязі.

23.06.2011 р. Вищим господарським судом України розглянуто касаційну скаргу селищної ради та винесено постанову у справі № 18/595-08/17/4, якою касаційну скаргу Глевахівської селищної ради залишено без задоволення, а постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02.07.2010 р. залишено без змін.

05.01.2015 р. Управління Держземагентства у Васильківському районі листом № 10-1009-0.2-2/г-15 на № 8948 вих. 14 від 29.12.2014, повідомило Васильківську міжрайонну прокуратуру про те, що земельні ділянки із кадастровими номерами доданими до запиту мають перетин із земельними ділянками ДП ДСВ ІФРГ НАН України, згідно обмінних файлів, які надано листом Васильківської міжрайонної прокуратруи Київської області від 26.12.2013 № 8331 вих-13. Серед вказаних земельних ділянок є земельна ділянка із кадастровим номером :03:008:0074.

26.04.2016 р. за вих. № 06-1.2/680 ДП «КНДПІЗ» листом повідомило прокуратуру про те, що надані каталоги координат земельних ділянок нанесено на ортофотоплан, а також показані межі земель ДП «ДСГВ ІФРГ НАН України», та надано викопіювання ортофотоплану Глевахівської селищної ради, з огляду якого вбачається накладення земельної ділянки з кадастровим номером :03:008:0074 на земельну ділянку ДП «ДСГВ ІФРГ НАН України».

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 19 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття рішення про передачу відповідачам у власність земельних ділянок, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша, друга статті 20 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом (частина перша статті 116 ЗК України).

Відповідно до частин шостої-десятої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 24 ЗК України передбачено, що державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

За положеннями статті 84 ЗК України у редакції, чинній на час передачі у власність фізичним особам у власність спірних земельних ділянок, статті 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», чинного на той же час, земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Національної академії наук України, державних галузевих академій наук належали до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну та приватну власність.

Правове регулювання вилучення земельних ділянок, наданих у постійне користування із земель державної чи комунальної власності, урегульовано у статті 149 ЗК України.

Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування (частина перша статті 149 ЗК України).

Частина шоста статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті, а згідно з останньою Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України.

Частиною 3 статті 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» встановлено додаткові правові гарантії вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, згідно якої їх вилучення може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії наук України та президій національних галузевих академій наук відповідно до ЗК України.

Встановивши, що рішення про вилучення земельної ділянки, переданої у приватну власність ОСОБА_1 із земель, що перебувають у постійному користуванні ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» не приймалося, добровільно це підприємство не відмовлялося від свого права користування, що свідчить про відсутність волевиявлення держави як власника спірної ділянки на її відчуження, суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення норм земельного законодавства при прийнятті Глевахівською селищною радою рішення щодо передачі ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 на землях ДП.

Разом з тим, під час розгляду справи представник ОСОБА_1 заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголосив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 р. у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), на яку послалася заявник в касаційній скарзі.

У цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (див. пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження № 14-168цс18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), на які послалася заявник в касаційній скарзі, в яких також вказано, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Отже, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 р. у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 р. у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 р. у справі № 469/1203/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 р. у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 р. у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), на яку послалася заявник в касаційній скарзі, вказано, що для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу щодо розпорядження спірною земельною ділянкою і здійснення контролю за нею внаслідок внесення змін до чинного законодавства України не змінює порядку перебігу позовної давності (Постанова ВС від 06.12.2023 справа № 362/122/15-ц).

Заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області звернувся до суду з позовом 30.09.2016 р.

При цьому оспорюваний державний акт серії ЯИ № 581470 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :03:008:0074, було видано ОСОБА_1 26.02.2010 р. управлінням Держкомзему у Васильківському районі та зареєстровано 26.02.2010 р. в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Державний комітет України із земельних ресурсів (Держкомзем) на час виникнення спірних правовідносин був центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері регулювання земельних відносин, використання, охорони та моніторингу земель, ведення державного земельного кадастру і забезпечував її реалізацію, здійснював управління в цій сфері.

У відповідності до Указу Президента України від 08 квітня 2011 р. № 445/2011 правонаступником Державного комітету України із земельних ресурсів встановлено Державне агентство земельних ресурсів України, а постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 р. № 442 Державне агентство земельних ресурсів України було реорганізовано шляхом перетворення у Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр).

Таким чином, позивач у справі, в інтересах та від імені якого прокурором подано позов, є правонаступником органу, який видав на ім`я ОСОБА_1 державний акт серії ЯИ № 581470 на право власності на спірну земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :03:008:0074, та який при здійсненні своїх повноважень повинен був довідатися про порушення вимог земельного законодавства з дати видачі зазначеного державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, тобто з 26.02.2010 р.

При цьому, позивачем - Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві та Київській області не доведено, що територіальний орган Державного комітету України із земельних ресурсів, правонаступником якого він є, не міг дізнатися про порушення свого цивільного права при видачі відповідачу державного акта серії ЯИ № 581470.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 р. у справі № 360/1413/15-ц (провадження № 61-22407св19).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, оскільки Головне управління Держгеокадастру у Київській області та ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України», в інтересах яких прокурор подав позов, мали можливість довідатися про порушення прав землекористування щодо спірних земельних ділянок з рішення Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 р., за наслідками перегляду за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 р. у справі № 18/595-08, а також Головне управління Держгеокадастру у Київській області могло довідатися про порушення свого права з дати видачі ОСОБА_1 державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, тобто з 26.02.2010 р. обгрунтованих підстав для поновлення строку позивачами суду не надано.

Керуючись вимогами ст.ст. 84, 122, 149, 150 ЗК України, ст.ст. 5, 256, 257, 261, 267, 268 ЦК України, ст.ст. 12, 76-77, 81, 209, 213, 215, 218 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволені позову Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» до Глевахівської селищної ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення і державного акту та витребування майна з незаконного володіння, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Кравченко Л.М.