ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року

м. Харків

справа № 638/6772/20

провадження № 22-ц/818/398/24

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач - Харківська міська рада,

треті особи: ОСОБА_3 , Сьома Харківська міська Державна нотаріальна контора

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 травня 2023 року ухвалене у складі судді Рибальченко Л.М.,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом про визнання за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку літера «З-2», по АДРЕСА_1 , як частку в належну їй у спільній власності подружжя; визнати за кожним позивачем право власності на частину житлового будинку літера «З-2» по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованом шлюбі під час якого ними за спільні кошти подружжя було збудовано житловий будинок літера «З-2», по АДРЕСА_1 ( надалі Житловий будинок). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер та після його смерті відкрилася спадщина. Позивачі є спадкоємцями за законом після ОСОБА_4 оскільки є відповідно дружиною та сином померлого та фактично вступили у право володіння спадковим майном. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2018 року по справі №638/16253/16 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 як його дружина за власний кошт за згодою власника домоволодіння і оформлення дозволу на будівництво окремого будинку збудували житловий будинок літера «З-2», по АДРЕСА_1 , проте свідоцтва про право власності на спірний будинок за життя ОСОБА_4 не одержали. Будинок у якому проживає ОСОБА_3 - будинок літера «Б-1» також розташований за адресою АДРЕСА_1 та за життя належав матері ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_5 її спадкоємець за заповітом ОСОБА_3 - третя особа по справі здійснює оформлення спадщини. Також рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.11.2018р. по справі №638/16253/16-ц було встановлено, що Житловий будинок не є самочинним будівництвом, його збудовано за згодою власника будинку літера «Б-1» та прав інших осіб він не порушує. Відповідно до висновків ТОВ «ПГОМ-БУДРЕКОНСТРУКЦИЯ» «Про технічний стан будівельних конструкцій житлового будинку по АДРЕСА_2 » встановлено, що фактично виконані будівельні роботи щодо будівлі за літерою «З-2» по АДРЕСА_1 відповідають вимогам законодавства у сфері містобудівної діяльності, не порушують будівельних норм, державних стандартів і правил та відповідають повністю вимогам експлуатаційної надійності. Будівля житлового будинку знаходиться в задовільному технічному стані. ОСОБА_1 зазначає, що вона як дружина ОСОБА_4 , має право на частину збудованого нею з чоловіком Житлового будинку, а також на частку цього будинку в порядку спадкування за законом після свого покійного чоловіка. ОСОБА_2 має право на частину Житлового будинку в порядку спадкування за законом після свого батька.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовдлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення що не відповідає дісним обставинам у сраві та вимогам закону. А саме, судом не враховано, що рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харкова від 03.08.1982 року №222/7 «Про приймання будинку по АДРЕСА_1 » прийнято та введено в експлуатацію самочинно збудований ОСОБА_6 протягом 1955 - 1982 індивідуальний житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та за належним ОСОБА_6 домоволодінням закріплено земельну ділянку розміром 796 м.кв Рішенням Виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 19 липня 1988 року № 188/24 « Про надання дозволу на будівництво будинку за адресою АДРЕСА_1 .» ОСОБА_4 ( чоловіку позивачки) було надано дозвіл на будівництво будинку на земельній ділянці виділеній батьку на місці літньої кухні літ. «А» та сараю літ. «В» за адресою АДРЕСА_1 . Встановлено, що будівництво другого будинку не порушить санітарні та протипожежні норми. Тобто Житловий удинок було збудовано після отримання у 1988 році з дозволу органу виконавчої влади. Проте, , єдиного на той час документ, що санкціонував будівництво, що не взято судом до уваги. Крім цього рішеннями суду, що набули чинності було встановлено, що будівництво Житлового будинку було розпочате у 1988 році з отриманням дозволу на будівництво. Отримання дозволу на будівництво та практично всі етапи будівництва вдбувалися до набрання чинності Цивільним кодексом в редакції 2003 року. Ст. 100 ЦКУРСР 1963 року визначала, що громадяни могли мати у власності житловий будинок. Норми ЦК УРСР в редакції 1963 року не передбачали обов`язкову державну реєстрацію нерухомого майна. До введення в дію Цивільного кодексу У країни в редакції 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 року домоволодінь або їх перереєстрації не передбачалося. Зазачене свідчить про те, що позивачі будували Житловий будинок саме згідно з діючим на той час законодавством. Належне набуття права власності свідчить про доведеність позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно даних копій свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.09.1996 № 3-5561, реєстраційного посвідчення Харківського БТІ від 02.10.1996 та технічного паспорту від 06.01.1990 ОСОБА_5 належало домоволодіння, що складається з земельної ділянки розміром 796 кв.м. на якій розташовані два житлових будинки літ. «Б-1», дерев`яний, обкладений цеглою житловою площею 44,8 кв.м. та літ. «3-1», цегляний, житловою площею 25, 4 кв.м. та надвірні будівлі при ньому вбиральня літ. «Г», льох літ. «Д», душ літ. «К», огорожа № 1,2,3, замощення № 4 ( т.1 а.с. 105 111).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 22).

Відповідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 ( син ОСОБА_5 ) , якій згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 є чоловіком ОСОБА_1 та згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 є батьком ОСОБА_2 ( т. 1 а.с. 23 25).

Як зазначають позивачі у позовній заяві, після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на майно останнього, а саме житловий будинок літ. «З-2» по АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 та який він та позивач ОСОБА_1 збудували за власні кошти за згодою власника домоволодіння, однак свідоцтва про право власності за життя ОСОБА_4 не одержали.

Як зазначено в позовній заяві, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли спадщину, оскільки на час смерті спадкодавця постійно проживали з ним за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова ( т.1. а.с. 21).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За зімстом рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2018 року у цивільній справі № 638/16253/16-ц залишеним без змін постановою Харківського апеляціного суду від 16 травня 2012 року та постановою Верховного суду від 29 червня 2023 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поновлення порушеного права та зобов`язання вчинити певні дії встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідачі проживаючи в будинку літ. «3-1» на АДРЕСА_1 , який належить на праві власності позивачці, за власні кошти провели реконструкцію на 1-му поверсі будинку, переобладнали літню кухню та об`єднали її з будинком, зруйнували коридор, побудували кухню і новий гараж, а також другий поверх.

Рішенням Виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харкова від 03 серпня 1982 року № 222/7 буд. АДРЕСА_1 прийнято та введено в експлуатацію, також за вказаним домоволодінням закріплено земельну ділянку розміром 796 кв. м.

Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 13 жовтня 1982 року, виданого начальником районного житлового експлуатаційного об`єднання Дзержинського району, будинок з належними до нього будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7 (т. 2, а. с. 48).

Після смерті ОСОБА_7 , відповідно до рішення Дзержинського районного народного суду м. Харкова від 15 лютого 1983 року право власності на вказане домоволодіння визнано за його сином ОСОБА_6 (чоловік позивачки), який залишався єдиним власником домоволодіння до моменту смерті, ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 2, а. с. 52).

Рішенням Виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 19 липня 1988 року № 188/24 «Про надання дозволу на будівництво будинку на АДРЕСА_1 » надано ОСОБА_4 дозвіл на будівництво будинку на АДРЕСА_1 . Цим рішенням установлено, що житловий будинок на АДРЕСА_1 на підставі рішення Дзержинського районного народного суду м. Харкова від 15 лютого 1983 року належить ОСОБА_6 до виконавчого комітету ради звернувся син власника будинку, ОСОБА_4 , з проханням дозволити йому побудувати будинок на земельній ділянці батька на місці літньої кухні літ. «А» та сараю літ. «В», з дозволу його батька. Встановлено, що будівництво другого будинку на місці літньої кухні літ. «А» та сараю літ. «В» не порушить санітарні та протипожежні норми.

Суд першої інстанції встановив, що зазначене будівництва розпочато в 1988 році та продовжувалось до 2006 року.

Встановлено, що власником домоволодіння до 26 лютого 1996 року був чоловік позивачки ОСОБА_6 ( т. 1 а.с. 28 37, т. 2 а.с. 13 - 18).

Згідно даних направлення на проведення планового (позаланового ) Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради (далі - Інспекція) від 02.07.2018 21 червня 2018 року ОСОБА_5 звернулась до зі скаргою на самовільне будівництво житловго будинку на території домоволодіння по АДРЕСА_1 у зв`язку із чим інспекцією призачена перевірка домоволодіння по АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с. 102).

Відповідно до копії акта від 13 липня 2018 року № 735-А інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Харківської області відповідно до Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року № 553 (далі - Порядок), проведено позаплановий захід державного контролю щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт на об`єкті «Домоволодіння на АДРЕСА_1 ». За результатами позапланового заходу встановлено, що за вказаною адресою розташоване домоволодіння, на території якого розташовані одноповерховий та двоповерховий житлові будинки. В єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмов у видачі, скасування та анулювання зазначених документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, розміщеному на офіційному сайті Держархбудінспекції України (діє з 2011 року), відсутня інформація щодо об`єкта за вищевказаною адресою. За результатами огляду земельної ділянки та розгляду представлених документів встановлено, що на місці житлового будинку літ. «З-1», гаражу літ. «Ж» самочинно побудовано двоповерховий житловий будинок з вбудованим гаражем в рівні першого поверху, минулих років будівництва, що є порушенням пункту 1 частини першої статті 34, частин першої та другої статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», абзацу 2 пункту 5, пункту 13 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466, частини першої статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» (т. 1, а. с. 98101).

За результатами перевірки ОСОБА_5 видано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 13 липня 2018 року № 735-Пр-У, терміном до 13 вересня 2018 року (т. 1, а. с. 103).

За результатами оцінки наведених вище даказів судов колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про законність будіництва Житлового будинку. Лише за наявності рішення Виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 19 липня 1988 року № 188/24 «Про надання дозволу на будівництво будинку на АДРЕСА_1 » без отримання документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, належним чином узгодженого проекту та рішення про прияняття його до експлуатації немає підстав стверджувати, що будівництво не є самочинним.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на вищезазначене між сторонами у справі виник спір з приводу захисту права спільної сумісної власності та права власності в порядку спадкуваня на майно у вигляді самочинно збудованого житлового будинку літ. «З-2», по АДРЕСА_1 загальною площею 202,2 м2, житловою площею 120,3 м2, що був збудований в результаті реконструкції житлового будинку «З 1» та літньої кухні на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (стаття 95 Земельного кодексу України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його до експлуатації в установленому законодавством порядку.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15 і підстав для відступлення від цього висновку немає.

Верховний Суд України у постанові від 04.12.2013 сформував правовий висновок згідно якого в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності . Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації № 146).

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

За загальним правилом при наявності самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, використані під час такого будівництва. Оскільки спадкодавець за життя не набув права власності на відповідне нерухоме майно, то й право на останнє не буде входити до складу спадщини. Такий підхід узгоджується з концепцією універсального правонаступництва, що виступає методологічною засадою всього спадкового права. Цілісність концепції універсального спадкового правонаступництва забезпечується сукупністю таких чинників: 1) спадщина переходить до спадкоємців як єдине ціле; 2) безпосередність, яка виявляється у тому, що спадкоємець набуває спадщину безпосередньо від спадкодавця без попередньої передачі її третім особам; 3) одномоментність переходу спадщини до спадкоємців з часу її відкриття незалежно від часу прийняття та державної реєстрації; 4) права та обов`язки, що належали спадкодавцеві, переходять до спадкоємців у незмінному вигляді в тому складі, обсязі та вартісному виразі, які існували на час відкриття спадщини; 5) безумовність і беззастережність актів прийняття спадщини та відмови від її прийняття.

Як роз`яснюється в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво. До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов`язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану. Додатково у п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 р. № 6 наголошується, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з урахуванням роз`яснень, наданих у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 28.04.2022 справі № 359/9695/17, провадження № 61-18743св20 право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 376 та ст. 1218 ЦК, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Згідно вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки в супереч вимог ст. 12, 81 ЦПК позивачі не надали суду доказів здіснення будівництва Житлового Будинку на підставі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, належним чином засвідченного проекту та прияняття до експлуатації судова колегія погоджується з висновокм суду про відмову у задоволені позову.

Доводи апеляційної скарги у сукупності наявних доказів які містяться в матеріалах справи та встановлені судами різних інстанції не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17.01.2024

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина