У Х В А Л А

17 червня 2024 року

м. Київ

справа № 127/7370/17

провадження № 61-7956ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Цепляєва Сергія Вікторовича на рішення Вінницького міського суду від 31 січня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхової компанії «ПЗУ Україна» про відшкодування майнової і моральної шкоди та за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування майнової і моральної шкоди та

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на відшкодування майнової шкоди 27 336,01 грн та 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а також витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи в сумі 2 000,61 грн, витрати на проведення дефектувальних робіт перед проведенням автотоварознавчої експертизи в сумі 525,01 грн.

Вказував, що 10 жовтня 2016 року в м. Вінниці на вул. 600-річчя, 27 відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Volkswagen Golf», державний номер НОМЕР_1 , під його керуванням, та автомобіля марки «Mitsubishi Outlander», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП належний йому транспортний засіб був пошкоджений.

Згідно з висновком експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 04 грудня 2017 № 6091/17-21 розмір завданих збитків склав 220 142,02 грн.

Ним також понесено витрати за проведення автотоварознавчої експертизи в сумі

2 000,61 грн і на проведення дефектувальних робіт перед проведенням автотоварознавчої експертизи в сумі 525,01 грн.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 25 січня 2017 року в справі № 127/22044/16-п скасовано постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2016 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, і провадження в справі закрито в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Цією ж постановою встановлено, що в діях водія

ОСОБА_2 вбачається невідповідність вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), а в його діях може вбачатись невідповідність дій вимогам пунктів 10.1, 10.4 ПДР.

Вважав, що невідповідність дій ОСОБА_2 вимогам пункту 12.3 ПДР перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП.

03 квітня 2016 року власник автомобіля марки «Mitsubishi Outlander»

ОСОБА_4 уклав з Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПАТ «СК «ПЗУ Україна») договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АЕ/7820899), відповідно до якого забезпеченим транспортним засобом є вищевказаний автомобіль. Строк дії полісу до 04 квітня 2017 року включно, ліміт відповідальності 100 000,00 грн.

03 серпня 2016 року ОСОБА_4 продав зазначений автомобіль

ОСОБА_1 . Отже на час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПАТ «СК «ПЗУ Україна».

Вказував, що йому було завдано моральної шкоди, яка полягала в душевних хвилюваннях через пошкодження його майна, порушенням звичайної організації повсякденного життя через відсутність можливості користуватися транспортним засобом.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 84 356,30 грн на відшкодування майнової шкоди і 86 400,00 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Вказували, що 10 жовтня 2016 року в м. Вінниці на вул. 600-річчя, 27 водій

ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Golf», державний номер НОМЕР_1 , здійснюючи поворот ліворуч, не надав перевагу в русі автомобілю марки «Mitsubishi Outlander», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням

ОСОБА_2 , допустивши зіткнення, чим порушив підпункти 10.1, 10.4 ПДР. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Відповідно до висновку за результатом проведення експертного автотоварознавчого дослідження матеріальний збиток завданий власнику автомобіля «Mitsubishi Outlander», державний номер НОМЕР_2 , склав

45 386,75 грн. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПАТ «УПСК») на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АЕ/8874481 від 08 липня 2016 року), відповідно до умов якого ліміт відповідальності за шкоду, завдану життю та здоров`ю потерпілого, становить 200 000,00 грн, а за шкоду, заподіяну майну - 100 000,00 грн,

франшиза - 500,00 грн.

ОСОБА_2 зазначала, що діями ОСОБА_3 їй завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних хвилюваннях через пошкодження майна, яке належало її матері, і вимушеній зміні звичайної організації повсякденного життя через відсутність можливості користуватися транспортним засобом.

Відповідно до висновку спеціаліста за результатами проведення психологічного дослідження від 31 березня 2017 року ОСОБА_2 завдані страждання (моральна шкода) та можливий розмір грошової компенсації становить

27 мінімальних заробітних плат. З урахуванням розміру місячної мінімальної заробітної плати в 2021 році (6 000,00 грн) розмір моральної шкоди становить

162 000,00 грн.

Враховуючи вимоги пункти 22.3 статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), зі страхової компанії підлягає стягненню відшкодування моральної шкоди в розмірі не більше ніж 5 % визначеного у пункті 9.3 статті 9 Закону, що складає 2 269,50 грн. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність.

29 березня 2018 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області, залишеним без змін постановою апеляційного суду Вінницької області

від 07 червня 2018 року, позов задоволено частково та стягнуто з

ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 27 336,01 грн на відшкодування збитків, завданих внаслідок ДТП, 2 000,00 грн - на відшкодування моральної шкоди, вирішено питання про розподіл судових витрат.

10 квітня 2019 року постановою Верховного Суду рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 07 червня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

15 січня 2020 року ОСОБА_3 , після залучення ПАТ «СК «ПЗУ Україна» як співвідповідача, збільшив позовні вимоги та просив стягнути:

- з ПАТ «СК «ПЗУ Україна» 0 - 100 000,00 грн на відшкодування майнової шкоди;

- з ОСОБА_2 - 120 142,02 грн на відшкодування майнової шкоди;

2 000,61 грн витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи;

525,01 грн витрат на проведення дефектувальних робіт перед проведенням автотоварознавчої експертизи; 50 000,00 грн - на відшкодування моральної шкоди.

04 грудня 2019 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області об`єднано в одне провадження цивільні справи № 127/7370/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ПАТ «СК «ПЗУ Україна» про відшкодування майнової і моральної шкоди та цивільну справу № 127/21047/17 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, присвоївши № 127/7370/17.

У лютому 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 після залучення співвідповідачем ПАТ «УПСК» збільшили позовні вимоги та просили стягнути:

- з ПАТ «УПСК» на користь ОСОБА_1 - 45 386,75 грн на відшкодування майнової шкоди;

- з ПрАТ «УПСК» на користь ОСОБА_2 - 2 269,50 грн на відшкодування моральної шкоди;

- з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - 159 730,50 на відшкодування моральної шкоди;

- солідарно з ПАТ «УПСК» та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - понесені судові витрати в сумі 9 980,00 грн;

- солідарно з ПАТ «УПСК» та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 6 910,96 грн.

31 січня 2024 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відмовлено.

24 квітня 2024 року постановою Вінницького апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2024 року залишено без змін.

27 травня 2024 року представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - адвокат Цепляєв С. В. засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду від 31 січня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2024 року, в якій просить їх в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Необхідно відмовити в відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

За вимогами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

22 листопада 2023 року Рішенням Конституційного Суду України № 10-р(II)/2023 пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним).

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбаченим за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Установлений у пункті 2частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

22 листопада 2023 року у Рішенні Конституційного Суду України № 10-р(II)/2023 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), пункти 1 та 5 частини шостої статті 19 ЦПК України. Разом з тим вказаним рішенням не визнано неконституційними пункти 2, 3, 4 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

З аналізу наведених норм ЦПК України можна зробити висновок, що касаційному перегляду не підлягають справи, передбачені у пунктах 2, 3, 4 частини шостої статті 19 ЦПК України, та справи з ціною позову до двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому перевірці підлягає наявність саме цих підстав.

Додатково в пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»);значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову в відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені в справі про відшкодування майнової та моральної шкоди, що в загальномурозмірі на день звернення з касаційною скаргою не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2024 році (757 000,00 грн).

У касаційній скарзі заявник не зазначив, що розгляд справи в касаційному суді має виняткове значення для ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У доводах касаційної скарги відсутнє посилання на суспільний інтерес у вирішенні спору чи необхідність у формуванні або суперечливість у практиці застосування статей 1167, 1187, 1188 Цивільного кодексу України, статей 22, 35, 37 Закону.

Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику у такій категорії справ та вважає, що справа є незначної складності і не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд не вбачає підстав, за наявності яких судові рішення в справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можуть бути переглянуті в касаційному порядку.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову в відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє в відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури в суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

Водночас, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Представник ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - адвокат Цепляєв С. В. подав касаційну скаргу на судові рішення в справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому в відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити в відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Цепляєва Сергія Вікторовича на рішення Вінницького міського суду від 31 січня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхової компанії «ПЗУ Україна» про відшкодування майнової і моральної шкоди та за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування майнової і моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

Є. В. Петров

В. В. Пророк