КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/7628/24

12 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Болотова Є.В.

- Музичко С.Г.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Київ справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Трусової Т.О., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва із заявою про забезпечення позову до його подання, в якій просив накласти арешт на майно ОСОБА_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 до вирішення питання по суті позову.

Заява мотивована тим, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.06.2017 було розірвано.

За час перебування у шлюбі сторони за спільні сумісні кошти придбали:

- трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , ринкова вартість якої 1 220 931 грн.;

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , ринкова вартість якої 1 330 586 грн.;

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , ринкова вартість якої 1 320 608 грн.

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , ринкова вартість якої 1 487 000 грн.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 без узгодження з ОСОБА_1 , шляхом укладення з ТОВ «ФК «Житло-Капітал» угоди №1 про розірвання договору про участь у ФФБ від 05.02.2016 за №45-0502/2016-3 відмовилась від майнових прав на нерухоме майно, сплативши за спільні кошти колишнього подружжя 5% штрафу за дострокове розірвання договору та отримала від Товариства кошти у розмірі 636 504,75 грн.

Враховуючи те, що після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, ОСОБА_2 звернулась з позовом до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, а в подальшому ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, який ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.07.2023, залишеної без змін постановою Київського апеляційного суду від 27.02.2024, залишено без розгляду. Окрім того, постановою Київського апеляційного суду від 05.03.2024 визнано за ОСОБА_1 право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_6 та право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_7 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 50% часток у статутному капіталі ТОВ «Календула». Визнано за ОСОБА_2 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 50% часток у статутному капіталі ТОВ «Календула».

Враховуючи те, що ОСОБА_1 планує ініціювати позов до Дарницького районного суду міста Києва до ОСОБА_2 про відшкодування збитків щодо недоотриманого прибутку та відшкодування моральної шкоди, останній звернувся з даною заявою до суду та просив її задовольнити.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 року визнано дії заявника ОСОБА_1 щодо подання повторної заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви зловживанням процесуальними правами.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви повернуто заявнику.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету штраф в розмірі один прожитковий мінімум для працездатних осіб, що становить 3 028 гривень.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу та повернути справу до суду першої інстанції для розгляду заяви по суті, зобов`язати уповноважений орган виконавчої служби (приватного виконавця) повернути йому усі стягнуті кошти, зняти усі арешти з банківських рахунків та майна, закрити виконавчі провадження, здійснені на виконання ухвали.

Апеляційну скаргу обгрунтовував тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначав, що нормами ЦПК не заборонено забезпечувати позов, накладенням арешту на майно, на яке раніше накладено арешт, як на забезпечення в попередньому (іншому) позові.

Вказував, що предмет запланованої позовної заяви, яку він планував подати до Дарницького районного суду міста Києва, відрізняється від предмету позову у зареєстрованій цивільній справі № 752/8078/24 Голосіївського районного суду міста Києва, та не повторює його.

Посилався на те, що підстав для застосування штрафу, як максимального заходу процесуального примусу, суд першої інстанції не мав, оскільки подання заяви про забезпечення позову до його подання до Дарницького районного суду міста Києва не було повторним, та не містить ознак зловживання.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Коротенко Є.О. проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги приходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що за результатами розгляду аналогічної заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви 02.04.2024 року суддею Каліушком Ф. А. була постановлена ухвала про накладення арешту на належну ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_8 (справа № 753/6447/24). Вказана ухвала ніким не оскаржена, не скасована і є чинною, її копію ОСОБА_1 додав до цієї заяви про забезпечення позову.

У Єдиній судовій інформаційній системі Дарницького районного суду м. Києва станом на 16.04.2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не зареєстрований.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що дії ОСОБА_1 по поданню повторної заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви є зловживанням процесуальними правами, що є підставою для повернення заяви та стягнення із заявника в дохід державного бюджету штрафу в межах санкції, встановленої частиною першою статті 148 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною першою статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до пунктів 2, 3, 4 частини другої статті 44 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи, суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів), з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою.

Згідно з частиною третьою статті 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд, з урахуванням обставин справи, має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню, з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ, необґрунтованого перевантаження роботи суду.

Зловживання правом на подання заяви становить собою такий вид зловживань процесуальними правами, за якого вся процедура розгляду спору є невиправданою та неефективною, адже особа звертається до суду з метою, відміною від захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Серед таких зловживань можна виокремити подання сутяжницьких, завідомо безпідставних (явно необґрунтованих) позовів, заяв, клопотань.

Колегія суддів зауважує, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на затягування розгляду справи, створення перешкод іншим учасникам процесу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що саме з метою виконання завдання цивільного судочинства сторона у справі має користуватися процесуальними правами, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Отже, якщо особа здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей (зокрема, неодноразове подання завідомо безпідставного відводу складу суду, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом), така особа виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто, зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. І саме на такий захист спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами.

Дії учасників судового процесу та їхніх представників мають не лише за формою, але й за змістом відповідати завданню цивільного судочинства. Зміст права на справедливий суд несумісний зі свідомим виявом учасником судового процесу чи його представником неповаги до честі, гідності, репутації іншого учасника, суду, тощо.

Одночасно з тим, суд повинен дотримуватися принципу верховенства права, одним з елементів якого є доступ до правосуддя, який відповідно до ст. 4 ЦПК України застосовується цивільними судами з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів також враховує, що згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлені гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ до суду був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Варто також зазначити, що Європейський суд з прав людини, практика якого в силу вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковою до застосування, у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що «право на суд» та «право на доступ до суду» не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав. Тобто, реалізація права на суд однією зі сторін спору має відбуватись таким чином, щоб не порушувати права іншої сторони.

При цьому ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Крім того, у статті 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під назвою «Заборона зловживання правами» передбачено, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухвалення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12.08.2019 у справі № 905/945/18, від 16.10.2019 у справі № 906/936/18 та від 06.05.2021 у справі № 910/6116/20).

У даній справі суд першої інстанції встановив, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви 02.04.2024 року суддею Каліушком Ф. А. була постановлена ухвала про накладення арешту на належну ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_8 (справа № 753/6447/24). Вказана ухвала ніким не оскаржена, не скасована і є чинною, її копію ОСОБА_1 додав до цієї заяви про забезпечення позову.

Разом з тим, суд не досліджував зміст заяви про забезпечення позову, за наслідками розгляду якої була постановлена ухвала, а тому посилання суду на аналогічність заяв є безпідставним.

Крім того, суд вказав, що у Єдиній судовій інформаційній системі Дарницького районного суду м. Києва станом на 16.04.2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не зареєстрований.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , який було ухвалою залишено без руху.

Звернення до суду із ще однією заявою про забезпечення позову до його пред'явлення, є формою реалізації учасником справи права на захист його порушеного, не визнаного або оспорюваного права, свобод чи інтересів.

Наведені вище обставини не дозволяють беззаперечно стверджувати, що ОСОБА_1 при зверненні до суду 17 квітня 2024 року з даною заявою діяв умисно та недобросовісно і такі дії є зловживанням процесуальними правами.

Отже, висновок суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про наявність підстав для повернення заяви, є помилковим.

З огляду на відсутність підстав для висновку про те, що подання ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову до його подання є зловживанням процесуальними правами, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав і для застосування до заявника заходу процесуального примусу у вигляді штрафу відповідно до вимог ст. 148 ЦПК України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 року, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 червня 2024 року.

Головуючий: Судді: