Справа № 212/6596/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 грудня 2024 року м. Кривий Ріг
Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Колочко О.В., за участю секретаря судового засідання Крутиголова В.О., за участі представника позивача ОСОБА_1 адвоката Висоцького О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Висоцький Олександр Олександрович, до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
26 червня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Російської Федерації, у якій просить суд визнати повномасштабну збройну агресію Російської Федерації проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави Україна та експропріацію Російською Федерацією природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях Луганської і Донецької областях і АР Крим геноцидом Українського народу; стягнути з Російської Федерації на користь позивача майнову шкоду в розмірі 1 990 149,79 доларів США, а також моральну немайнову шкоду в розмірі 5 200 000,00 грн, завданої йому порушеннях його майнових і конституційних прав унаслідок повномасштабних незаконних військових дій Російської Федерації проти Українського народу.
В обґрунтування позову зазначає, що 20 лютого 2014 року розпочалася військова збройна агресія РФ проти України, що призвело до окупації РФ частини території України, а саме АР Крим і міста Севастополя та включення цієї території до складу РФ на правах суб`єктів федерації, про що було проголошено РФ 18.03.2014 нібито внаслідок проведеного 16.03.2014 так званого «референдуму про статус Криму». З цього моменту фактично розпочалася перша фаза незаконної збройної агресія РФ проти України, у квітні 2014 року розпочалася друга фаза проголошення створення «ДНР» (07.04.2014) та «ЛНР» (27.04.2014), 27 серпня 2014 року розпочалася третя фаза збройної агресії РФ масовим вторгненням ЗС РФ на територію Донецької та Луганської областей. 21 лютого 2022 року президент РФ Путін підписав укази про визнання «ДНР» та «ЛНР» самостійними республіками. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває до теперішнього часу ще одна фаза збройної агресії РФ проти України, яка розпочалася повномасштабним вторгненням країни агресора на суверенну територію України. Усі громадяни України стали жертвами збройної агресії РФ, що надає право на подання цивільного позову. Більше 9 років незаконної анексії Кримського півострова та окупації Донбасу спричинили системні порушення у сфері майнових прав і прав власності з боку окупаційної «влади Росії» РФ своїми протиправними діями заподіяла як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, як Державі, а також її громадянами, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, здоров`я, честь і гідність, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном, і майновими правами, як на територіях АР Крим і м. Севастополя, Донецької та Луганської областях, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України. За підрахунками експертів України втратила 63 відсотки покладів вугілля, 11 відсотків родовищ нафти, 20 відсотків родовищ природного газу, 42 відсотки родовищ металів і 33 відсотки родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, які є об`єктом права власності Українського народу. Загальні збитки, нанесені державі України незаконною експропріацією РФ зазначених вище покладів природних ресурсів становлять 36,7 трильйонів доларів США, а отже у позивача як громадянина України виникає право на відшкодування завданої такими діями РФ шкоди, а саме в сумі 1 990 149,79 доларів США у відшкодування матеріальної шкоди та 5 200 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди. Крім того, зазначив, що пред`явлення позовної вимог про визнання дій РФ геноцидом спричинило необхідністю вирішення інших вимог майнового та немайнового характеру, заявлені позивачем.
Ухвалою судді від 03 липня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи.
04 жовтня 2024 року від представника позивача адвоката Висоцького О.О. надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог, у яких він підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.
04 жовтня 2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив задовольнити позов.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з РФ, що унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу в порядку статті 280 ЦПК України за наявними в ній доказами (заочний розгляд).
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , дата реєстрації 12.06.2000 (а.с. 9, 20).
З 2014 року РФ здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.
Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).
Друга фаза збройної агресії РФ проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).
Третя фаза збройної агресії РФ розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів ЗС РФ.
24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України повномасштабне вторгнення збройних сил РФ на суверенну територію України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено у Статуті ООН.
Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Щодо вимоги позивача про визнання збройної агресії РФ геноцидом Українського народу.
14 квітня 2022 року Верховною радою України прийнято Постанову № 2188-IX про схвалення Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні».
Зі місту Заяви слідує, що від імені Українського народу Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади України розцінюючи означені у Заяві дії Російської Федерації проти населення України як такі, що спрямовані на знищення Українського народу, цією Заявою: визнає дії, вчинені Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу; звертається до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав щодо визнання вчинення Російською Федерацією геноциду Українського народу, а також злочинів проти людяності та воєнних злочинів на території України.
В свою чергу, юридичне визнання подій в Україні геноцидом можливе лише компетентним судом після проведення відповідного розслідування.
При цьому, резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 11 грудня 1946 року геноцид був визнаний міжнародним злочином.
Відповідальність держави за вчинення геноциду можлива лише згідно з рішенням Міжнародного Суду ООН. Росія та Україна свого часу ратифікували Конвенцію про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, яка уповноважує Міжнародний суд ООН серед іншого розглядати ці питання.
01 липня 2022 року Україна подала Меморандум до Міжнародного Суду ООН (далі МС ООН) у справі проти Російської Федерації щодо порушення Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (1948 року).
Відповідно до Статуту МС ООН, ця міжнародна судова інституція має юрисдикцію розглядати міждержавні спори за заявою однієї зі сторін щодо порушення положень міжнародних договорів, сторонами яких є відповідні держави. І Україна, і Росія є учасниками Конвенції про запобігання геноциду, таким чином це дає юридичні підстави для розгляду справи Судом.
З урахуванням вищевказаного, Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області не є компетентним судом для визнання незаконної збройної агресії Російської Федерації геноцидом всього Українського народу, а тому в цій частині позову слід відмовити.
Щодо вимоги позивача про відшкодування майнової шкоди.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що йому завдано Р російської Федерації проти України, яка триває з 2014 року, в результаті чого Український народ поніс збитків на загальну суму 36,7 трильйонів доларів США (12,4 трильйонів доларів США (половина доларової вартості покладів енергоресурсів, металів та мінералів, яку контролює РФ) х 2 + 11,9 трильйона доларів США (вартість 30 мільярдів тонн українського вугілля, що перебуває під контролем РФ), а тому на кожного громадянина України припадає 1 990 149,79 доларів США (36 трильйона 700 мільярдів доларів США) / 18 440 823 людини).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової шкоди та завданих збитків.
Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Передумовою відшкодування шкоди, заподіяної особі (деліктна відповідальність) є наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності), наслідків у вигляді заподіяння позивачу збитків, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачу збитками, а також вини правопорушника.
Протиправна поведінка особи це діяння, які насамперед порушують норму права й одночасно порушують суб`єктивне право іншої конкретної особи. Протиправна поведінка найчастіше виражається в активних діях, які спричинили збитки в майновій сфері особи чи немайнових відносинах.
До обов`язкових передумов виникнення деліктного зобов`язання належить причинний зв`язок, який існує об`єктивно, незалежно від свідомості учасників таких правовідносин. Він пов`язується з протиправною поведінкою заподіювача шкоди та відповідними негативними наслідками такої поведінки, що спричиняє наслідки виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди.
У випадку відсутності одного із елементів, відповідальність за заподіяння шкоди виключається.
На позивача покладається обов`язок доведення наявності заподіяної шкоди та її розмір, протиправність дій або бездіяльності відповідача, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок між діяннями та шкодою.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Додані до матеріалів інформаційні статті із загальнодоступних джерел та засобів масової інформації не можуть свідчити про точну вказану суму майнової шкоди, завданої Російською Федерацією Україні, а також безпосередньо позивачу. Беззаперечний факт порушення Російською Федерацією територіальної цілісності України та прав і основоположних свобод громадян України не є безумовною підставою для відшкодування кожному громадянину України, у тому числі позивачу, майнової шкоди, і не звільняє позивача від доведення наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою і розмір шкоди, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Така шкода може бути відшкодована у разі фактичного завдання матеріальних збитків майну громадян внаслідок незаконної збройної агресії.
Крім того, суд звертає увагу, що право пред`являти відповідні вимоги до держави-агресора мають відповідні державні органи, що мають право діяти від імені держави у цих правовідносинах.
Таким чином, оцінивши у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України надані докази, суд виходить з недоведеності позивачем причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та завданням йому матеріальної шкоди та її розміру, у зв`язку із чим в задоволення позову в цій частині слід відмовити.
Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди.
Обґрунтовуючи позов в цій частині в розмірі 5 200 000 грн ОСОБА_1 посилався на те, що незаконною окупацією територій України та незаконною військовою повномасштабною збройною агресією проти України РФ порушила його майнові права і основоположні свободи, визначені Конституцією України та закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколів до неї.
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд вважає доведеним, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України ОСОБА_1 зазнав душевних страждань, були порушені його нормальні життєві зв`язки, оскільки він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя й безпеки, а також були порушені його основоположні свободи, що визначені Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і Протоколів до неї.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд зважає на характер допущеного державою Російська Федерація правопорушення, глибину душевних страждань ОСОБА_1 , позбавлення його можливості реалізації своїх прав, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості, вважає, що необхідною та достатньою сатисфакцією для позивача є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок Російської Федерації у сумі 800 000 грн, тим самим частково задовольнивши позов.
Керуючись ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268, 273, 280 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Висоцький Олександр Олександрович, до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії РФ проти України 800 000 (вісімсот тисяч) гривень.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем на заочне рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Повне судове рішення складено 16 грудня 2024 року.
Суддя: О. В. Колочко