ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» квітня 2024 року

м. Харків

справа № 643/12492/18

провадження № 88ц/818/7/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Відкрите акціонерне товариство «Трест «Південзахіденергобуд» (Приватне акціонерне товариство «Трест «Південзахіденергобуд»),

третя особа Регіональне відділення фонду державного майна України по Харківській області,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представниця особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року в складі колегії суддів Бурлака І. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б. за нововиявленими обставинами

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Трест «Південзахіденергобуд» (Приватного акціонерного товариства «Трест «Південзахіденергобуд»), третя особа: Регіональне відділення фонду державного майна України по Харківській області про визнання права користування житловим приміщенням, який в подальшому уточнила та просила визнати за нею право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 житловою площею 16,7 кв м.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено, визнано за нею право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Постановою Харківського апеляційного суду від 14 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено; вирішено питання щодо судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 27 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Харківського апеляційного суду від 14 червня 2019 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено; вирішено питання щодо судових витрат.

11 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року.

Заява мотивована тим, що, задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який не був учасником справи, апеляційний суд виходив з того, що він є власником спірної квартири, яку придбав у ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 13 липня 2018 року. В свою чергу, ОСОБА_4 набув право власності на квартиру на підставі заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року у справі № 643/14938/16-ц, в якому ухвалою суду від 14 грудня 2017 року виправлено описку. Однак, постановою Полтавського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року скасовано заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року у справі № 643/14938/16-ц, ухвалу про виправлення описки в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_2 та відмовлено йому в задоволенні позову. Вказаною постановою встановлено, що виданий батьку ОСОБА_4 ордер про право на вселення його сім`ї до кімнат № НОМЕР_1 та № 348 гуртожитку не доводить факт вселення та проживання у гуртожитку тривалий час на умовах найму, що ОСОБА_4 зареєстрований за іншою адресою, не заявляв вимог щодо визнання права власності саме на квартиру АДРЕСА_3 , а також обрано не той спосіб захисту права та не залучено належного відповідача. Отже, право власності ОСОБА_4 , набуте на підставі рішення суду, скасоване, та було відсутнє на момент укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_2 . Рішення про зміну адрес у будинку компетентними органами не приймалось, існування квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 взагалі не було доведено. Права ОСОБА_2 порушені саме ОСОБА_4 , а не нею. Зазначені обставини, встановлені постановою Полтавського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року, не були відомі під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 , але вже існували на той час, входили до предмету доказування у справі та вплинули на висновки Харківського апеляційного суду, тому є нововиявленими обставинами у справі. Крім того, ОСОБА_2 не повідомив суд про наявність рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року у справі № 643/18412/18, яким відмовлено у задоволенні його позову до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_5 , та встановлено, що ОСОБА_2 не надано доказів його права власності на кімнату № 347.

Просила задовольнити її заяву, переглянути рішення Харківського апеляційного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2019 року, закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2019 року не переглядати по суті, а в разі розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 залишити його апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2019 року - без змін.

15 квітня 2024 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_2 надійшли заперечення на заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, в яких вважала заяву необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. При цьому посилалася на постанову Верховного Суду від 19 травня 2021 року, в якій, зокрема, зазначено, що доказів того, що ОСОБА_1 на законних підставах є власником або користувачем спірних житлових приміщень та що ухвалене судове рішення завдає їй шкоди та виражається у несприятливих для неї наслідках немає. Вказала, що ОСОБА_1 вважає нововиявленою обставиною скасоване за судовим рішенням Полтавського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру, набуте за рішенням суду. Зазначила, що за таких підстав ОСОБА_4 не міг розпоряджатися квартирою, яка йому не належить. Разом з тим представниця ОСОБА_2 вказала, що станом на час ухвалення судового рішення Харківським апеляційним судом ОСОБА_6 вже був власником спірної квартири, про що ОСОБА_1 було достеменно відомо. Також, зазначила, що скасоване рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року ніяким чином не вплинуло на права та інтереси ОСОБА_1 , оскільки питання про її права цим рішенням не вирішувалися.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 30 квітня 2024 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути заяву за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи заяви вважає, що заяву ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до частин 1,2 статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Нововиявлені обставини за своєю юридичною сутністю є фактичними даними, що спростовують факти, які було покладено в основу рішення, а відтак у разі, якщо нововиявлена обставина була відома суду під час ухвалення судового рішення, то вона б обов`язково вплинула на остаточні висновки суду.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не були та не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Ознаку «не були і не могли бути відомі особі» слід розглядати як сукупність цих двох необхідних умов, тобто, для визнання обставини нововиявленою недостатньо, щоб особа просто не знала про наявність певної істотної обставини, а потрібно, щоб вона і не могла знати про неї.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення .

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Істотними для справи обставинами вважаються такі факти і події, які мають юридичне значення для взаємовідносин сторін, що звернулись до суду з метою розгляду спірної ситуації, тобто, ці факти існували вже під час розгляду спірної ситуації в суді, але не були і не могли бути відомі ні особам, які брали участь у розгляді справі, ні суду, який її розглядав та вирішував її по суті.

Згідно з частиною четвертою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, касаційній скарзі, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Відповідні правові позиції щодо визначення нововиявлених обставин наведено у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі 2а-7523/10/1270, від 10 квітня 2019 року у справі № 813/8070/14 (454/2641/14-а), від 19 червня 2019 року у справі № 815/1918/15, від 06 вересня 2022 року у справі № 363/1900/13-ц (провадження № 61-89св20), постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі № 9901/230/20 (провадження №11-452заі21).

Перегляд рішень, ухвал та судових наказів у зв`язку з нововиявленими обставинами є особливим видом провадження в цивільному судочинстві. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї.

Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Крім того, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, «inter alia» вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу «res judicata», тобто принципу остаточності судових рішень (рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 року, заява № 52854/99).

Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

Із усталеної практики Європейського суду з прав людини вбачається, що новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Як вбачається з матеріалів справи у провадженні суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Трест «Південзахіденергобуд» (Приватного акціонерного товариства «Трест «Південзахіденергобуд»), третя особа: Регіональне відділення фонду державного майна України по Харківській області, про визнання права користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено та визнано за нею право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Однак, постановою Харківського апеляційного суду від 14 червня 2019 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 та скасовано зазначене заочне рішення суду від 21 лютого 2019 року з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки до участі у справі не залучений ОСОБА_2 як власник спірного житлового приміщення.

В ході розгляду справи судом встановлено, що гуртожиток у будинку АДРЕСА_6 перебував на балансі Приватного акціонерного товариства «Трест «Південзахіденергобуд», в подальшому його будівлю було виключено з числа гуртожитків та присвоєно статус житлового будинку, який прийнято до комунальної власності м. Харкова.

ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 , працюючи вахтером (з 01 лютого по 01 березня 2006 року) та технічним працівником (з 01 липня 2006 року на один рік) на підставі трудового договору (а. с. 12, 13 том 1).

01 січня 2006 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 , та ОСОБА_1 укладено договір найму житлового приміщення № 105, відповідно до умов якого кімната АДРЕСА_7 передана ОСОБА_1 в користування для безстрокового проживання (а. с. 11 том 1).

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року у справі №643/14938/16-ц, в якому ухвалою цього ж суду від 14 грудня 2017 року виправлено описки, зокрема, визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 42,6 кв м (а. с. 148-155 том 1).

ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 13 липня 2018 року (а. с. 144 том 1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_8 подавали апеляційну скаргу на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року та ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року про виправлення описки. ОСОБА_1 зазначала, що право власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_3 визнано незаконно, оскільки вона займає квартиру АДРЕСА_8 , яка після перенумерації разом з квартирою АДРЕСА_9 стала квартирою АДРЕСА_3 на підставі договору з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 з 2006 року та є її законним користувачем. (а. с. 164-170 том 1).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 червня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 та ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року та ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року закрито.

Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 червня 2020 року в частині закриття апеляційного провадження за її апеляційною скаргою на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року та ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року залишено без змін. Ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 червня 2020 року в частині закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року та ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2017 року скасовано, справу у вказаній частині направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 01 листопада 2017 року та ухвалу суду від 14 грудня 2017 року про виправлення описки в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Олімп-39», за участю третьої особи - Харківська міська рада, про визнання права власності відмовлено, в іншій частині рішення Московського районного суду міста Харкова від 01 листопада 2017 року та ухвалу суду від 14 грудня 2017 року залишено без змін.

З доводів заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами вбачається, що такими обставинами вона вважає саме встановлення зазначеною вище постановою Полтавського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року у справі № 643/14938/16-ц відсутності підстав для визнання права власності на спірне житлове приміщення за ОСОБА_4 , який в подальшому відчужив його ОСОБА_2 , який є особою, що подала апеляційну скаргу, в цій справі.

Однак, судове рішення в іншій справі, яке ухвалено та набуло чинності після винесення рішення у справі, щодо якої подано заяву про перегляд, не може вважатися нововиявленою обставиною. За своєю правовою природою рішення суду, що набуло законної сили, є новою, але не нововиявленою обставиною, тому не є підставою для перегляду судового рішення в іншій справі.

Даний висновок узгоджується з правовими позиціями, що містяться у постановах Верховного Суду від 04 лютого 2018 року у справі № 147/325/13-ц, від 20 лютого 2020 року у справі №815/6834/15, від 04 квітня 2024 року у справі № 442/7794/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17 сформульовано висновок про те, що нововиявленою обставиною є не факт ухвалення судового рішення, не самe це рішення як юридичний факт, а обставина, яку у ньому встановив суд.

На час перегляду справи апеляційним судом та прийняття постанови від 20 грудня 2021 року судове рішення Московського районного суду міста Харкова від 01 листопада 2017 року та ухвала суду від 14 грудня 2017 року про виправлення описки в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_2 були чинними. Договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 також чинний. Однак ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням, не залучила ОСОБА_2 до участі у справі, що й стало підставою для відмови у задоволенні її позову.

Зміна вказаних обставин після прийняття постанови Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року та прийняття Полтавським апеляційним судом постанови від 22 листопада 2023 року в іншій справі не є підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

При цьому, постанова Полтавського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 643/14938/16-ц прийнята за результатами розгляду апеляційної скарги саме ОСОБА_5 , а не ОСОБА_1 . Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 у вказаній справі закрито ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 червня 2020 року, яка в цій частин залишена без змін постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року. Тобто, судами встановлено, що у вказаній справі питання про права та інтереси ОСОБА_1 не вирішувались, отже встановлені у справі обставини її не стосуються.

До того ж, як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення.

Отже, скасування судом апеляційної інстанції заочного рішення Московського районного суду міста Харкова від 01 листопада 2017 року у справі № 643/14938/16-ц щодо визнання права власності за ОСОБА_4 на квартиру саме по собі не є підставою для задоволення позову ОСОБА_1 у цій справі, до участі в якої не залучено ОСОБА_2 як власника квартири на підставі договору купівлі-продажу, що є чинним. Тобто ця обставина не вплинула б на ухвалення постанови Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року.

Посилання ОСОБА_1 на те, що рішення про зміну адрес у будинку компетентними органами не приймалось, існування квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 взагалі не було доведено також не можуть бути взяті до уваги, оскільки перенумерація кімнат у гуртожитку не є нововиявленою обставиною та була предметом розгляду суду при розгляді цієї справи і справи № 643/14938/16-ц.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_2 не повідомив суд про наявність рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2019 року у справі № 643/18412/18, яким відмовлено у задоволенні його позову до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням судова колегія відхиляє, оскільки це рішення суду також не є нововиявленою обставиною у цій справі та не стосується ОСОБА_1 , яку рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2019 року у справі № 643/18408/18, що залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року та постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року, виселено з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Заява ОСОБА_1 про перегляд постанови суду за нововиявленими обставинами фактично містить її доводи щодо незгоди з постановою апеляційного суду та посилання на нові обставини, а не на нововиявлені.

Виходячи з викладеного, судова колегія вважає, що підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 не вбачається.

При цьому, ОСОБА_1 не позбавлена права на звернення до суду з новим позовом на підставі відповідних нових обставин.

Оскільки заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат судом апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 368, 389, 429 ЦПК України

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року в складі колегії суддів Бурлака І. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б. за нововиявленими обставинами за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2019 року в складі судді Довготько Т.М. по справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Трест Південзахіденергобуд» (Приватного акціонерного товариства «Трест Південзахіденергобуд»), третя особа: Регіональне відділення фонду державного майна України по Харківській області про визнання права користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст ухвали складено 01 травня 2024 року.