СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3132/22

пр. № 2/759/224/24

10 липня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Єросової І.Ю.,

при секретарі судових засідань Шило М.І.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції у м. Києві (м. Київ, вул. Володимирська, 15), Державної Казначейської служби України (м.Київ, вул. Бастіонна, 6) про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,

ВСТАНОВИВ:

21.02.2022 р. ОСОБА_3 , яка представляє інтереси позивача звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом у якому просить стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_2 завдану йому незаконними діями і рішеннями органів досудового слідства, прокуратури і суду моральну шкоду в розмірі 2000000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що внаслідок незаконного кримінального переслідування за ч. 2 ст. 369-2 КК України позивач перебував під слідством з 31.07.2014 р. по 13.02.2018 (43 місяці). За цей час проведено ряд протиправних слідчих і негласних слідчих (розшукових) дій, прийняті незаконні процесуальні рішення, у тому числі по забезпеченню кримінального провадження, що суттєво обмежували права та свободи позивача. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 13.02.2018 р., яку залишено без змін постановою Верховного суду від 27.02.2019 р., вирок Дарницького районного суду м.Києва від 26.05.2016 р. відносно ОСОБА_2 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п.3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України і вичерпанням можливості їх отримати. Незаконними рішеннями та діями держава Україна в особі органу досудового слідства завдала позивачу моральної шкоди внаслідок незаконного затримання, незаконного повідомлення про підозру, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного проведення слідчих дій та прийнятих процесуальних рішень.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.02.2022 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

13.05.2021 р. до суду надійшов відзив Державної казначейської служби у якому просить відмовити у позові. Вказує, що Казначейство не порушувало прав та інтересів позивача, не вступало з ним в правовідносини і жодної шкоди не завдавало, а тому не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану іншими державними органами. Відповідно до вимог Закону розгляд позовної заяви повинен здійснювати Дарницький районний суд м. Києва. Зазначає, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина органів, що здійснюють досудове розслідування не встановлена належним чином. Окрім того, розмір моральної шкоди вважає значно завищеним.

20.05.2022 р. Головним управлінням Національної поліції у м. Києві подано відзив, у якому заперечується проти позову. Представник відповідача вказує, що Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди органами досудового розслідування навіть в разі визнання незаконною дій та або бездіяльності слідчого під час кримінального провадження. Також зазначає, що розмір відшкодування не може бути таким який спрямований на збагачення оскільки відшкодування шкоди за незаконне притягнення до відповідальності носить компенсаторний характери, оскільки позивач перебував під слідством та судом фактично 43 місяці розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача не може бути більший, ніж 160 089 грн. ( 43 місяці * 3723 грн.(мінімальний розмір заробітної плати, передбачений Законом України «Про Державний бюджет України на 1 січня 2018 року - рік розгляду судом справи за обвинуваченням позивача відповідно до ст. 13 Закону України «Про відшкодування шкоди заподіяної незаконними діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність та досудове слідство».

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Призначено у справі судову психологічну експертизу.

11.04.2024 р. від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшов висновок експертів від 25.03.2024 р. №3998/23-61 за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи у цивільній справі.

У судовому засіданні 01.07.2024 р. представник позивача в обґрунтування позовних вимог вказує на незаконність дій слідства, які завдали позивачу моральної шкоди. Вказаний розмір моральної шкоди є необхідним та достатнім для справедливої сатисфакції.

У судовому засіданні 01.07.2024 р. представник відповідача заперечує проти позовних вимог, посилаючись на неналежність відповідача у справі. Вказує, що належним відповідачем є Держава Україна.

У судове засідання представник Державної Казначейської служби України не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

У судовому засіданні 10.07.2024 р. представник позивача позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

У судове засідання представники відповідачів не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

І. Фактичні обставини встановленні судом.

Судом встановлено, що згідно наказу №463/03 від 13.03.2013 р. ОСОБА_2 працював на посаді провідного спеціаліста другого відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до Наказу №1292/03 від 01.07.2013 ОСОБА_2 переведений на посаду провідного спеціаліста сектору реєстрації заяв/запитів і видачі документів другого відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

З 21.11.2008 р. ОСОБА_2 перебуває у рареєстрованому шюбі з ОСОБА_4 , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції складено актовий запис №410.

У період шлюбу у позивача народилась дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві (актовий запис №3413).

30.07.2014 р. Головним управлінням МВС україни у м.Києві внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 369-2 КК України до ЄРДР.

Згідно постанови прокуратури м.Києва від 31.07.2014 р. та протоколу освідування особи від 31.07.2014 р. проведено освідування ОСОБА_2

31.08.2014 р. ОСОБА_2 було затримано у порядку ст. 208 КПК України.

01.08.2014 позивач був допитаний в якості підозрюваного за ч. 3 ст. 368 КК України.

17.10.2014 р. ОСОБА_2 письмово повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України.

23.10.2014 р. ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м.Києва застосовано щодо ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді застави в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, що становить 4 872 грн. Покладено на підозрюваного наступні обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді за першим викликом; не відлучатися з м. Києва без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду; повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю або суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання слідчому паспорт для виїзду за кордон або інший документ, що надає право виїзду з України і в`їзду в Україну.

24.10.2014 р. ОСОБА_2 повторно повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України.

29.10.2014 р. позивачу вручено обвинувальний акт за ч. 2 ст. 369 КК України та цього ж дня скеровано до Дарницького районного суду м. Києва для розгляду по суті.

З матеріалів справи вбачається проведення ряду слідчих та негласних слідчих (розшукових) дій, прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні за підозрою вчинення ОСОБА_2 злочину за ч. 2 ст. 369-2 КК України, зокрема, освідування, огляд місця події, огляд та вилучення грошових коштів, проведення контролю за вчиненням злочину. Вищевказані дії зафіксовані відповідними протоколами.

Так, з 25.07.2014 р. по 31.07.2014 р. включно проводилися негласні слідчі (розшукові) дії щодо позивача. Зокрема, аудіо- та відеоконтроль особи, а також зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, якими користується позивач.

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 26.05.2016 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13.02.2018 апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 було задоволено частково. Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 26.05.2016 відносно ОСОБА_2 - скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, і вичерпанням можливості їх отримати.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27.02.2019 ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13.02.2018 щодо ОСОБА_2 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції - без задоволення.

Згідно висновку експертів Київського науково-дослідчного інституту судових експертиз за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи від 25.03.2024 р. №3998/23-61 ситуація за фактом відкриття кримінального провадження №0001059 від 30.07.2014 р. стосовно ОСОБА_2 є психотравмуючою для нього та внаслідок неї ОСОБА_2 завдано моральної шкоди. Однак, встановити орієнтовний розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду в межах дослідження не виявилось можливим.

ІІ. Застосовані норми права.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за матеріальну шкоду, завдану незаконними діями органів державної влади та місцевого самоврядування, визначаються ст. ст. 1173 - 1176 ЦК України. Підстави стягнення з означених органів моральної шкоди регламентуються ст. 1167 ЦК України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі N 920/715/17 (провадження N 12-199гс18).

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідачів, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

У постанові від 15.08.2019 у справі N 823/782/16 Верховний Суд зробив висновок, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Частиною другою статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження N 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N 686/23731/15-ц (провадження N 14-298цс18) зроблено висновок, що "моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі N 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

ІІІ. Мотиви з яких виходив суд

Щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Неправомірність дій органу державної влади - в особі Головного управління Національної поліції у м. Києві, що здійснював досудове розслідування, підтверджується Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 13.02.2018 р., яку залишено без змін постановою Верховного суду від 27.02.2019 р., а вирок Дарницького районного суду м.Києва від 26.05.2016 р. відносно ОСОБА_2 скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п.3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України і вичерпанням можливості їх отримати.

Судом встановлено, що відносно ОСОБА_2 закрито кримінальне провадження на підставі того, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Наявність шкоди підтверджується тим, що перебування позивача під слідством, а в подальшому під судом порушило його звичний уклад життя, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя, оскільки він був одружений та мав на утриманні малолітню дитину. Розповсюдження у засобах масової інформації відомостей про вчинення ним злочину погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до його особистості, чим позивачу завдано моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування.

Також суд приймає до уваги висновок судової психологічної експертизи на підставі якої встановлено завдання особі моральної шкоди, внасллідок відкриття щодо неї кримінального провадження.

Між неправомірними діями і заподіяною шкодою наявний безпосередній об`єктивно існуючий причинний зв`язок.

Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується закриттям кримінального провадження з реабілітуючих підстав, позивачу завдано шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Щодо розміру відшкодування моральної шкоди.

Встановлюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд враховує, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що діяв на момент ухвалення рішення судом. Важливим при обчисленні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням, є початок строку перебування особи під слідством і судом та його закінчення, який починається з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили. Жодна зі сторін не заперечує, що позивач перебував під слідством і судом в сукупному розмірі 43 місяці. Вказаний факт також підтверджується матеріалами справи. Станом на момент ухвалення рішення, відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.04.2024 розмір мінімальний розмір заробітної плати становить 8000 грн Таким чином, розмір відшкодування становить 344000,00 грн. (43 міс.*8000 грн.). При цьому, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою. Суд, враховуючи обставини даної справи, не вбачає підстав для застосування більшого розміру такого відшкодування, вважає такий розмір справедливою та достатньою сатисфакцією для позивача.

Щодо підсудності.

Законом установлено, що визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі закриття кримінального провадження здійснює суд, про що постановляє відповідну ухвалу. Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу в першій інстанції. Таким судом у справі, що розглядається, є Дарницький районний суд м.Києва.

Матеріали справи не містять відомостей про виконання передбаченого статтею 11 Закону про відшкодування шкоди обов`язку роз`яснення ОСОБА_2 порядку поновлення його порушених прав та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Однак зазначені обставини не є підставою для відмови судом у захисті його порушеного права.

З аналізу положень статті 12 Закону про відшкодування шкоди вбачається, що саме суд, який закрив кримінальне провадження, визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь. Однак, закриваючи провадження у справі, судом не встановлено розміру відшкодування.

Оскільки Закон про відшкодування шкоди не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою на загальних підставах.

Згідно ч. 4 ст. 28 ЦПК України, позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Таким чином, враховуючи наявність у даному випадку альтернативної підсудності, позивач скориставшись своїх процесуальним правом, звернувся до суду за зареєстрованим місцем свого проживання. Вказане свідчить про помилковість доводів Державної казначейської служби щодо необхідності розгляду справи Дарницьким районним судом м.Києва.

Щодо заперечень про неналежного відповідача.

Вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури й суду, може бути подана в будь-якій формі з дотриманням необхідних, передбачених статтею 175 ЦПК України елементів у позовному провадженні. Позивачем у цих справах повинна бути потерпіла особа, а відповідачем - держава в особі відповідного органу (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі N 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі N 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі N 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі N 553/2759/18 (пункт 35)). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі N 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі N 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі N 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі N 9901/845/18 (пункт 38) від 9 грудня 2020 року у справі N 9901/613/18 (пункт 79)).

Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанови ВП ВС від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

У даному випадку, особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є ГУНП в м.Києві, як особа, діями якої позивача було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності та Державна Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Щодо заперечень про відсутність права на відшкодування шкоди.

Державна Казначейська служба України як на підставу заперечень проти позову вказує на відсутність у позивача права на відшкодування шкоди, оскільки вина органів, що здійснюють досудове розслідування не встановлена належним чином, відсутні докази заподіяння шкоди, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів. З цього приводу суд зазначає наступне. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду на державу. Дійсно, до загальних умов виникнення зобов`язань з відшкодування шкоди належать: а) шкода; б) протиправність поведінки завдавача шкоди; в) наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою правопорушника та її результатом - шкодою; г) вина завдавача шкоди. Однак, у даному випадку застосування підлягають спеціальні норми притягнення до відповідальності, внаслідок наявності особливого суб`єктного складу та особливого способу завдання шкоди. Так, необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Таким чином, встановлення вини заподіювача шкоди у даному випадку не вимагається, так як за наявності вищевказаних трьох умов вина вважається апріорі наявною.

Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17).

Окрім того, право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року N 6/5/3/41. До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.

Такі правові позиції є усталеними, про що зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі N 522/2493/18 (провадження N 14-195цс21).

Сторона відповідача також вказує на відсутність у КПК України підстав для відшкодування моральної шкоди. Суд звертає увагу, що шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі ст.ст. 56, 62 Конституції України, Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" та ст.1167, 1176 ЦК України. З цього слідує, що підстави для відшкодування моральної шкоди встановлюють нормами матеріального права, відтак їх відсутність у кримінальному процесуальному законодавстві є закономірною.

Враховуючи вищевикладені обставини, позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 19, 56 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, ст.ст.2,4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" , статтями 6-13, 18 , 19, 71-79, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції у м. Києві (м. Київ, вул. Володимирська, 15), Державної Казначейської служби України (м.Київ, вул. Бастіонна, 6) про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України, коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 завдану незаконними діями і рішеннями органів досудового слідства, прокуратури і суду моральну шкоду у розмірі 344000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Єросова