06.06.2024 Єдиний унікальний номер 205/5206/24
Провадження № 4-с/205/29/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2024 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Данчула К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця,

В С Т А Н О В И В:

Представник скаржника ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаною скаргою, в якій просив скасувати арешт з коштів заявника, розміщених на банківському рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк», мотивуючи свої вимоги тим, що на виконанні в Лівобережному ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного МУ МЮ перебувало виконавче провадження №53959194, яке наразі завершено. При вчиненні виконавчих дій державний виконавець наклав арешт на банківський рахунок заявника НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк», на який заявник отримує державну допомогу виплату на проживання для внутрішньо переміщених осіб в сумі 2 000 грн. щомісячно, що підтверджується випискою банку. Виконавче провадження станом на березень 2024 завершено, а при його завершенні арешт з коштів боржника не знятий, та трирічний строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив ще 10 листопада 2023 року. 11 березня 2024 року він звернувся з заявою про зняття арешту з вищевказаного банківського рахунку до Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. 20 березня 2024 року на його електронну поштову скриньку надійшла відповідь від відділу державної виконавчої служби з відмовою.

Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року за № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 травня 2024 року відкрито провадження з призначенням скарги до розгляду.

Від представника заінтересованої особи Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшли письмові пояснення на скаргу, у яких вона просила винести судове рішення на розсуд суду, та в обґрунтування зазначила, що за відомостями Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі перебував виконавчий лист №265/2331/15-ц, виданий 10 лютого 2016 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 332 772,91 грн., моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. та витрат понесених на проведення авто-товарознавчої експертизи у розмірі 2 600 грн., а всього 337 372,91 грн. Матеріально технічна база відділу, приміщення відділу та виконавчі провадження, що перебували у відділі станом на 23 лютого 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 , фактично знищені в наслідок збройної агресії російської федерації проти України, а Маріупольський район Донецької області відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року входить до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, а інформація надана на підставі відомостей, які містяться у АСВП. Виконавчий лист №265/2331/15-ц був пред`явлений стягувачем ОСОБА_2 на виконання до відділу декілька разів, а державними виконавцями відділу з метою примусового виконання вище вказаного виконавчого листа вчинялись виконавчі дії та застосовувались заходи примусового виконання у виконавчих провадженнях. 05 квітня 2016 року на підставі заяви стягувача та виконавчого документа було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 50683286, а також про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно боржника, відомості про обтяження були внесені до відповідних державних реєстрів. 14 квітня 2017 року за результатами вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення згідно з п. 3 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до змісту якої виконавчий документ повертається стягувачу через його відмову залишити за собою майно боржника, яке не було реалізовано під час примусового виконання рішення, відсутність у боржника іншого майна, на яке можливо звернути стягнення. Також у постанові зазначено про відсутність у боржника джерел отримання доходу, про відсутність пенсійних виплат, про відсутність коштів на рахунках та неможливість стягнення виконавчого збору і витрат виконавчого провадження. 18 травня 2017 року на підставі заяви стягувача та виконавчого документа було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 53959194. 21 травня 2018 року за результатами вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Відповідно до змісту цієї постанови з боржника не було стягнуто виконавчий збір в сумі 33 737,29 грн., витрати виконавчого провадження, витрати, пов`язані з оцінкою вартості майна боржника, в сумі 3 500 грн. В той же час зазначено про часткове погашення заборгованості на суму 258 440 грн. за рахунок переданого стягувачу нереалізованого майна боржника, таким чином залишок заборгованості склав 78 932,91 грн. 25 квітня 2019 року начальником відділу були скасовані певні процесуальні документи, а саме постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 21 травня 2018 року, постанова (акт) про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 08 травня 2018 року, оскільки останній не відповідає «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та необхідністю складення цього документа із дотриманням всіх вимог. 26 квітня 2019 року було винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу. 10 травня 2019 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». 10 травня 2019 року на підставі заяви стягувача та виконавчого документа було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 59058458. 11 лютого 2020 року та 05 листопада 2020 року було винесено постанови про арешт коштів боржника. 10 листопада 2020 року згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених статтею 37 ЗУ «Про виконавче провадження» не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом встановлених законодавством строків, а законодавством не передбачено в якості наслідків повернення виконавчого документа стягувачу згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» зняття арешту з майна/коштів боржника. За відомостями АСВП на поточну дату на примусовому виконанні у відділі не перебуває виконавчий лист №265/2331/15-ц, одночасно є актуальною та виконується банком постанова від 05 листопада 2020 року про арешт коштів боржника, яка була надіслана до АТ КБ «Приватбанк» засобами електронного документообміну в АСВП. Також зазначила, що 23 лютого 2024 року у виконавчому провадженні ВП №59058458 на виконання ухвали Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2024 року у справі № 205/12818/23 про скасування арешту з коштів ОСОБА_1 , розміщених на банківському рахунку НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк», державним виконавцем було знято арешт з коштів, які містяться на зазначеному вище рахунку в АТ КБ «Приватбанк» та належать боржнику.

Представник скаржника ОСОБА_3 сформував відповідь на пояснення заінтересованої особи, в якій просив задовольнити вимоги скарги та скасувати арешт коштів, накладений на банківський рахунок НОМЕР_1 , відкритий заявником в АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на те, що виконавши постанови про арешт коштів, АТ КБ «Приватбанк» обмежив використання коштів заявника на відкритих на його ім`я рахунках НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , а після закінчення виконавчого провадження №59058458 через неможливість його виконання (з причин відсутності у боржника майна і доходів, на які законом дозволено звернути стягнення) та повернення оригіналу виконавчого документа стягувачу, арешт з обох рахунків державною виконавчою службою не знято. Арешт з банківського рахунку НОМЕР_2 знятий раніше на підставі судового рішення у справі 265/2331/15, ухваленого Ленінським районним судом міста Дніпропетровська, а арешт з банківського рахунку НОМЕР_1 станом на 24 травня 2024 року не знятий, що підтвердив в поясненні відділ державної виконавчої служби. Волевиявлення стягувача, спрямоване на реалізацію примусового виконання рішення суду наразі відсутнє, а від 10 листопада 2020 року минув достатньо тривалий час, протягом якого стягувач не подав заяву про відкриття виконавчого провадження, щоб вважати, що у стягувача відсутні наміри щодо стягнення залишку коштів, присуджених рішенням суду. Виконавче провадження не виконується, тому відсутні законні підстави для подальшого продовження арешту, накладеного на кошти заявника, і цей захід примусового впливу на заявника більше не виконує мети його застосування - сприяти виконанню рішення суду, а натомість безпідставно порушує права заявника на вільне використання коштів державної допомоги на проживання внутрішньо переміщеної особи, які надходять на банківський рахунок.

Представник скаржника - адвокат Тимошенко О.С. сформував у системі «Електронний суд» заяву в якій просив проводити розгляд скарги за відсутності скаржника та скасувати арешт коштів на банківському рахунку.

Представник Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у своєму відзиві просила розглядати справу без участі їх представника та прийняти судове рішення на розсуд суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали скарги, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Матеріалами справи підтверджено, що 18 травня 2017 року держаним виконавцем Лівобережного ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області Коваль Н.В. відкрито виконавче провадження №53959194 з виконання виконавчого листа № 265/2331/15-ц, виданого 10 лютого 2016 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 332 772,91 грн., моральної шкоди у розмірі 2 000 грн., витрат на проведення авто-товарознавчої експертизи у розмірі 2 600 грн., а всього 337 372,91 грн.

Також судом встановлено, що 10 травня 2019 року держаним виконавцем Лівобережного ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області Трушкіною А.Ю. було винесено постанову про повернення стягувачу виконавчого листа № 265/2331/15-ц, виданого 10 лютого 2016 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Разом з тим, відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що 10 травня 2019 року на підставі заяви стягувача ОСОБА_2 від 07 травня 2019 року держаним виконавцем Лівобережного ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області Сукрухо Н.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 59058458 з примусового виконання виконавчого листа №265/2331/15-ц, виданого 10 лютого 2016 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 332 772,91 грн., моральної шкоди у розмірі 2 000 грн., витрат на проведення авто-товарознавчої експертизи у розмірі 2 600 грн., а всього 337 372,91 грн.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Ольховик Н.В. від 10 січня 2020 року у зв`язку із реорганізацією Лівобережного ВДВС м.Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області передано АСВП до Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Також матеріалами справи підтверджено, що постановою державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ольховик Н.В. від 15 січня 2020 року у зв`язку із реорганізацією Лівобережного ВДВС м. Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області прийнято АСВП до Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Постановами державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ольховик Н.В. від 11 лютого 2020 року та від 05 листопада 2020 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на всіх рахунках боржника ОСОБА_1 .

Крім того, судом встановлено, що 10 листопада 2020 року Лівобережним відділом державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) було винесено постанову про повернення стягувачу виконавчого листа №265/2331/15-ц, виданого 10 лютого 2016 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Більш того, наявною в матеріалах справи копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 Серії НОМЕР_4 , виданого 29 грудня 2022 року підтверджено, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком.

Також з наявної в матеріалах справи виписки по рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк» належному ОСОБА_1 судом встановлено, що на вказану картку скаржника з 18 серпня 2023 року здійснюється перерахування фінансової допомоги внутрішньо переміщеним особам.

Разом з тим, відповідно до відповіді Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, судом встановлено, що заявнику було відмовлено у знятті арешту з коштів з рахунку ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною першою статті 74 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Частиною 4 статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів із дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Вказаний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах міститься у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №127/1541/14-ц.

За змістом положень ч. 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим законом.

Ураховуючи положення п. 2 ч. 1 та ч. 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №569/17603/18 та від 22 грудня 2021 року у справі №634/292/21 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 37 зазначеного закону арешт із майна знімається лише у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.п. 1, 3, 11 ч. 1 ст. 37 цього закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.

Як встановлено судом, постановою від 10 листопада 2020 року виконавче провадження №59058458 повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», та у п. 2 якої вказано, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 10 листопада 2023 року.

При цьому, арешт накладений в рамках виконавчого провадження на грошові кошти боржника ОСОБА_1 , які знаходяться на банківському рахунку, на час розгляду справи не знято.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положенням ч. 1 ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

У п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Оскільки у цій справі дії державного виконавця не оскаржуються і за презумпцією правомірності вважаються такими, що відповідали закону та такими, що не порушували прав сторін виконавчого провадження, в тому числі стягувача, тому суд виходить з того, що при винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачу державний виконавець діяв у спосіб і в порядку, встановлені законом.

Разом з тим, судом встановлено, що наразі відсутні відкритті виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 , а тому реалізувати свої конституційні права щодо вільного володіння та розпорядження грошовими коштами на банківському рахунку скаржник позбавлений можливості через наявність арешту на грошові кошти, які розміщені на банківському рахунку АТ КБ «Приватбанк». Скаржник через існування арешту на грошові кошти, накладеного на його рахунки, не може розпоряджатися власними коштами, зокрема грошової допомоги ВПО, яка йому нараховується.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що виконавчий лист №265/2331/15-ц, виданий 10 лютого 2016 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області постановою державного виконавця від 10 листопада 2020 року було повернуто стягувачу ОСОБА_2 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», та з того часу стягувач повторно з метою примусового виконання виконавчого документу не звертався, при цьому, при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу накладений раніше арешт не знято, а існування арешту на цей час, без наявності відкритих виконавчих проваджень і майнових претензій з боку стягувача до скаржника, порушують його права та є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Таким чином, суд дійшов висновку, що порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом скасування арешту коштів, накладеного на банківський рахунок НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 , а тому вимоги скарги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 15-16, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 1, 18, 37, 40, 56, 59, 74 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. ст. 10, 247, 257, 353, 447 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця задовольнити.

Скасувати арешт з коштів ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , розміщених на банківському рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк».

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення. У разі якщо ухвалу було поставлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Т.П. Терещенко

.