ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 січня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/1465/23

Головуючий у першій інстанції Гагаріна Т. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/62/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Гагаріної Т.О. від 07 червня 2023 року, місце ухвалення рішення - м.Ніжин, дата складання повного тексту рішення - 07 червня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 6 000 грн., щомісячно, починаючи з 01.03.2022 року, і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що 18.09.2018 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем. Від спільного подружнього життя у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21.09.2021 року шлюб між сторонами даного спору було розірвано. Позивач зазначала, що з моменту народження дитина проживає з нею та перебуває на її повному утриманні і вихованні. На даний час позивач не працює та самостійно несе витрати на утримання та лікування дитини. Позивач стверджує, що відповідач від самого народження дитини не забезпечував її жодним чином, відтак свій обов`язок з матеріального утримання дитини не виконує. Як вказує позивач, протягом тривалого часу вона заверталась до відповідача з приводу надання матеріальної допомоги на утримання дитини, але він відмовляв, із посиланням на відсутність коштів. Позивач зазначає, що відповідач має дохід від оренди автомобілів, які перебувають у власності його сім`ї, при цьому, інші утриманці та стягнення по виконавчих листах у відповідача відсутні, він є здоровим та працездатним, має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини. За даних обставин, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання їх спільного сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі, у розмірі 6 000 грн., щомісячно, починаючи з 01.03.2022 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07.06.2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі по 3 000 (три тисячі) грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, починаючи стягнення з 13.03.2023 року, до досягнення дитиною повноліття. В решті вимог позову, відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1 073 грн. 60 коп. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн. Відповідно до статті 430 ЦПК України, судом допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів на утримання дитини, у межах сплати платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 07.06.2023 року та стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 6 000 грн. щомісячно, починаючи з 01.03.2022 року, і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що рішення суду першої інстанції від 07.06.2023 року є необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, без належної оцінки доказів. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що визначений судом розмір аліментів не відповідає доходам відповідача, оскільки лише з виписки з рахунку Універсалбанку вбачається, що дохід відповідача складає 20 000 грн. При цьому, як стверджує апелянт, судом першої інстанції не зроблено запити до двох інших банків, в які подавав запити представник позивача - адвокат Бакулін Д.О., а саме, до ПриватБанку та Ощадбанку. Апелянт вказує, що судом першої інстанції не було надано оцінки фінансового становища родини відповідача, наявності у них декількох автомобілів та коштів на рахунках. Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення аліментів за минулий період, суд першої інстанції, на думку апелянта, не дав оцінки наданим доказам неодноразових вимог позивача до відповідача щодо сплати аліментів, а саме, це переписка сторін спору у месенджері. Доводи апеляційної скарги стверджують, що відповідач взагалі не приймає участі у забезпеченні дитини, і тому твердження суду першої інстанції щодо співучасті у забезпеченні є хибними. За доводами апелянта, судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позивача. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув з відповідача аліменти за минулий час, оскільки судом не надано оцінки доказам щодо переписки у месенджері Вайбер та неодноразовим вимогам позивача до відповідача щодо сплати ним аліментів. За доводами апелянта, при розподілі судових витрат щодо правничої допомоги суд надав неналежну оцінку використаного адвокатом часу при наданні правової допомоги у даній справі. Апелянт стверджує, що витрати на правничу допомогу позивача не є завищеними, і відповідають ринковій вартості адвокатських послуг, при цьому, згідно підписаних актів виконаних робіт та фактично витраченого часу адвоката позивач має сплатити 20 000 грн. за надання правничої допомоги.

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07.06.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, без повідомлення (виклику) учасників справи, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження. за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони даного спору обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що сторони по справі з 18.09.2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21.09.2021 року (а.с.124-126).

З копії свідоцтва про народження, виданого 26.03.2022 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис №375, батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказано відповідача ОСОБА_2 , матір`ю - позивача ОСОБА_1 (а.с.16, зворот).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.06.2023 року, частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову про стягнення аліментів, суд першої інстанції, з огляду на досліджені обставини справи, враховуючи, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, враховуючи інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи із принципів розумності та справедливості, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі 3 000 (трьох тисяч) грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Із посиланням на те, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин щодо вжиття нею заходів одержання аліментів з відповідача на утримання дитини, та неможливості їх одержати у зв`язку із ухиленням відповідача від їх сплати, суд першої інстанції дійшов висновку, що аліменти повинні бути стягнуті з дати звернення позивача до суду з даним позовом, тобто, з 13.03.2023 року. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, а саме, витрат позивача на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений позивачем до стягнення із відповідача розмір витрат на правничу допомогу, а саме, 20 000 грн., не є співмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, що є підставою для визначення витрат на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн., що із врахуванням пропорційності задоволених вимог позивача, є підставою для стягнення із відповідача на користь позивача 6 000 грн. витрат на правничу допомогу (12 000 х 50% :100 = 6 000).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що рішення суду першої інстанції від 07.06.2023 року є необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, без належної оцінки доказів, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.06.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Згідно статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до п.1, п.2 статті 3 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

Частинами 2,3 статті 11 Закону України Про охорону дитинства визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У п.54 рішення Європейського Суду з прав людини від 07.12.2006 року №31111/04 у справі Хант проти України суд констатує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Олссон проти Швеції (№2) від 27.11.1992 року, Серія А, № 250, статті 35-36, п.90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч.2 статті 150, статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із положеннями ч.3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до приписів ч.1 статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що визначений судом розмір аліментів не відповідає доходам відповідача, оскільки лише з виписки з рахунку Універсалбанку вбачається, що дохід відповідача складає 20 000 грн. При цьому, як стверджує апелянт, судом першої інстанції не зроблено запити до двох інших банків, в які подавав запити представник позивача - адвокат Бакулін Д.О., а саме, до ПриватБанку та Ощадбанку. Апелянт вказує, що судом першої інстанції не було надано оцінки фінансового становища родини відповідача, наявності у них декількох автомобілів та коштів на рахунках.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.06.2023 року, оскільки визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд першої інстанції врахував, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, і виходячи із принципів розумності та справедливості, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги заявленого позову підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення із відповідача аліментів на користь позивача на утримання малолітнього сина у розмірі 3 000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні від 07.06.2023 року, що в ході розгляду даної справи не встановлено інших обставин при визначенні розміру аліментів, встановлених статтею 182 Сімейного кодексу України, які б були підставою для стягнення судом аліментів у більшому розмірі. Посилання апелянта на ті обставини, що суд першої інстанції не врахував при визначенні розміру аліментів доходів родини відповідача, є безпідставними, оскільки обов`язок утримувати свою дитину є персональним обов`язком батьків дитини, і відповідно до приписів чинного Сімейного кодексу України, не розповсюджується на родину відповідача.

Посилання апелянта на ті обставини, що судом першої інстанції не було зроблено запити до ПриватБанку та Ощадбанку, спростовуються матеріалами даної цивільної справи. А саме, як вбачається із матеріалів справи, ухвалою про витребування доказів від 11.04.2023 року (а.с.97-99), судом першої інстанції клопотання сторони позивача про витребування доказів було задоволено частково. Судом витребувано: з АТ Універсал Банк, АТ КБ ПривтБанк, АТ Державний ощадний банк України належним чином завірені копії виписок (довідок) про рух грошових коштів та їх джерело надходження по рахункам (валютним, гривневим), у тому числі, картковим, що відкриті чи були відкриті на ім`я ОСОБА_2 за період з 01.03.2022 року по 22.03.2023 року; з Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області інформацію про суми виплачених доходів та утриманих податків стосовно ОСОБА_2 за період з 01.03.2022 року по 22.03.2023 року; з Головного управління Пенсійного Фонду України в Чернігівській області інформацію про назву/назви місця/місць роботи та дату/дату прийняття на роботу/роботи, відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-7, відносно ОСОБА_2 . У задоволенні клопотання про витребування інформації з Державної прикордонної служби України, судом першої інстанції було відмовлено.

На запит суду першої інстанції АТ КБ ПривтБанк, АТ Державний ощадний банк України відповіді не надали, а з відповіді Головного управління Пенсійного Фонду України в Чернігівській області від 14.04.2023 року та Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області від 14.04.2023 року (а.с.102-103, 105-107) вбачається, що з вересня 2017 року по грудень 2022 року ОСОБА_2 отримував дохід від УПСЗН Ніжинської міської ради, як непрацююча працездатна особа, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю І групи, та отримував допомогу у розмірі мінімальної заробітної плати та відповідну надбавку за догляд, розмір якої у 2022 року склав від 38,54 грн. до 47,79 грн. (виплачено) щомісяця. Відомості за перший квартал 2023 року не надано, оскільки дані відомості на момент подання запиту ще не сформовані (а.с.105-106).

Апелянт вважає, що відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення аліментів за минулий період, суд першої інстанції, не надав оцінки представленим доказам неодноразових вимог позивача до відповідача щодо сплати аліментів, а саме, це переписка сторін спору у месенджері. Доводи апеляційної скарги стверджують, що відповідач взагалі не приймає участі у забезпеченні дитини, і тому твердження суду першої інстанції щодо співучасті у забезпеченні є хибними. За доводами апелянта, судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позивача. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув з відповідача аліменти за минулий час, оскільки судом не надано оцінки доказам щодо переписки у месенджері Вайбер та неодноразовим вимогам позивача до відповідача щодо сплати ним аліментів.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення аліментів з відповідача не з дня пред`явлення позову - 13.03.2023 року, а з 01.03.2022 року, тобто, з дня народження дитини, позивач посилається на ті обставини, що відповідач від самого народження дитини не забезпечував її жодним чином, і вона тривалий час заверталась до відповідача за наданням коштів на утримання сина, але відповідач відмовляв, із посиланням на відсутність коштів. На підтвердження вказаних обставин позивач надала до матеріалів справи роздруковані скріншоти переписки із відповідачем у месенджері Вайбер.

Відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З даного приводу Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.06.2023 року у справі №916/3027/21 наголосила на тому, що слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування), як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку, із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

На заваді визнання роздруківки скріншотів переписки у месенджері належним доказом стає неможливість ідентифікувати особу автора певного допису чи повідомлення. Тобто, навіть якщо скріншот автентичний, він не стає доказом того, що інформацію поширювала конкретна особа. Крім того, скріншоти можуть бути підроблені, а месенджери (в т.ч. Вайбер) надають користувачам змогу редагувати і навіть видаляти повідомлення без можливості їх відновлення.

Приймаючи до уваги викладене вище, суд не може прийняти до уваги надані позивачем роздруківки скріншотів переписки із відповідачем у месенджері Вайбер в якості належного та допустимого доказу, у розумінні приписів статей: 77,78 ЦПК України, оскільки зі змісту даних роздруківок (а.с.7-13) вбачається, що скріншоти відображають не всю переписку у повному обсязі, а лише її окремі фрагменти, і за даних обставин, у суду відсутня можливість відповідної перевірки, та надання оцінки змісту листування. Крім того, із наданих копій роздруківок не можливо встановити дати повідомлень та ідентифікувати автора, при цьому, зміст таких документів не є захищеним від внесення правок, редагувань, тощо. Із наданих позивачем фрагментів переписки не вбачається, що вона ставила питання перед відповідачем саме щодо сплати аліментів на утримання дитини, і не могла їх одержати у зв`язку із ухиленням відповідача від їх сплати. Відповідач посилався на відсутність на даний момент коштів, обіцяв надати їх пізніше, при цьому, чи надавав він позивачу ці кошти чи ні, із наданого тексту переписки встановити неможливо.

За даних обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно відсутності підстав для стягнення аліментів на користь позивача із відповідача за минулий час, у зв`язку із тим, що позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження обставин щодо вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливості їх одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати.

За доводами апелянта, при розподілі судових витрат щодо правничої допомоги суд надав неналежну оцінку використаного адвокатом часу при наданні правової допомоги у даній справі. Апелянт стверджує, що витрати на правничу допомогу позивача не є завищеними, і відповідають ринковій вартості адвокатських послуг, при цьому, згідно підписаних актів виконаних робіт та фактично витраченого часу адвоката позивач має сплатити 20 000 грн. за надання правничої допомоги.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, представництво інтересів позивача в суді першої інстанції здійснювалося адвокатом Бакуліним Д.О., яким згідно звіту до договору від №786-1 від 01.03.2023 року надані позивачу юридичні послуги щодо: вивчення та аналізу матеріалів (2 год.), формування правової позиції (1 год.), складання позовної заяви (2 год.), оформлення поштових відправлень та копії позовної заяви із з додатками (2 год.), подання позовної заяви із додатками до суду через систему Електронний суд (1 год.), підготовка адвокатських запитів (12 год.), подання клопотань про витребування доказів (12 год.), участь у судових засіданнях (1 год.), сума витрат - 20 000 грн. Згідно п.2 додаткової угоди №1 від 03.04.2023 до договору №786-1 від 01.03.2023 року, сума гонорару за виконання доручення становить 20 000 грн., та повинна бути сплачена клієнтом протягом 5 днів з моменту ухвалення відповідного рішення суду на підставі рахунку (а.с.57-59).

За доводами апелянта, при розподілі судових витрат щодо правничої допомоги суд надав неналежну оцінку використаного адвокатом часу при наданні правової допомоги у даній справі. Апелянт стверджує, що витрати на правничу допомогу позивача не є завищеними, і відповідають ринковій вартості адвокатських послуг, при цьому, згідно підписаних актів виконаних робіт та фактично витраченого часу адвоката позивач має сплатити 20 000 грн. за надання правничої допомоги.

Згідно положень ч.1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи дане питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18).

Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. рішення ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, §268).

Крім того, у постанові від 25.07.2023 року у справі №340/4492/22 Верховний Суд у складі колегії судів Касаційного адміністративного суду зазначив, що наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Вирішуючи питання про відшкодування на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлений позивачем до стягнення розмір даних витрат не є співмірним зі складністю даної справи та обсягом наданих адвокатом послуг, що є підставою для визначення витрат на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн., що із врахуванням пропорційності задоволених вимог позивача, є підставою для стягнення із відповідача на користь позивача 6 000 грн. витрат на правничу допомогу, виходячи із розрахунку: 12 000 х 50% : 100 = 6 000 грн. Посилання апелянта на ті обставини, що витрати на правничу допомогу позивача не є завищеними, є недоведеними по справі та не спростовують правильності висновку суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат між сторонами.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що розподіляючи таким чином судові витрати, суд першої інстанції ставить позивача у скрутне фінансове становище, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.06.2023 року, яким здійснено розподіл судових витрат між сторонами, із врахуванням норм права, які регулюють дані правовідносини та матеріалів справи.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.06.2023 року, і за даних обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07.06.2023 року, необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 червня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 16.01.2024 року.

Головуючий: Судді: