СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14792/21

пр. № 2/759/594/24

22 травня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Натальчук А.І., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Верховинна, 41», адвоката Вербицького Ярослава Володимировича про визнання недійсними угод про надання правової допомоги та зобов`язання повернути грошові кошти, що раніше одержані на їх виконання, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСББ «Верховинна, 41», адвоката Вербицького Я.В. про визнання недійсними угод про надання правової допомоги та зобов`язання повернути кошти, що раніше одержані на їх виконання, в якій просив:

- визнати недійсними вчинені у результаті зловмисної домовленості додаткові угоди № 1 від 01.08.2020 року і № 3 від 15.02.2021 року до договору № 01/08-20/4 від 01.08.2020 року про надання правової допомоги між ОСББ «Верховинна, 41» та Вербицьким Я.В. ;

- зобов`язати Вербицького Я.В. повернути ОСББ «Верховинна, 41» 15 000,00 грн., що він одержав на виконання цих правочинів;

- вирішити питання судових витрат у справі.

Позовні вимоги мотивував тим, що додаткові угоди № 1 від 01.08.2020 року і № 3 від 15.02.2021 року до договору № 01/08-20/4 від 01.08.2020 року про надання правової допомоги, укладені між ОСББ «Верховинна, 41» з одного боку та адвокатом Вербицьким Я.В. з другого боку, відповідають ознакам правочинів, вчинених у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, та з метою одержання неправомірної вигоди для адвоката Вербицького Я.В., тобто інших осіб, через використання всупереч інтересам юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми службовою особою такої юридичної особи своїх повноважень, вилучення через марнотратство та з корисливих мотивів 15 000,00 грн. грошових коштів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам співвласників багатоквартирного будинку, у т.ч. йому особисто, через відповідне суттєве на цю суму зменшення фінансування витрат за іншими статтями видатків кошторису, які прямо пов`язані з належним утриманням спільного майна та прибудинкової території, як наслідок, суттєво зменшивши якість надання житлових послуг споживачам, у т.ч. йому і членам його родини, тому, як довіритель, на підставі ч. 2 ст. 232 ЦК України він має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними, та звертатися до суду з вимогами щодо визнання цих додаткових угод (правочинів) недійсними та зобов`язань сторони повернути грошові кошти, що раніше одержані на їх виконання.

Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва Войтенко Ю.В. від 12.07.2021 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (т. 1 а.с. 63).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 09.05.2022 року визначено головуючого суддю Ключника А.С. (т. 1 а.с. 128-129).

Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва Ключника А.С. від 16.05.2022 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (т. 1 а.с. 130-131).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18.07.2022 року позовну заяву залишено без розгляду (т. 2 а.с. 11-12).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 27.07.2022 року відмовлено у задоволенні заяв адвоката Вербицького В.В. про ухвалення додаткового рішення (т. 2 а.с. 33-34).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06.09.2022 року заяву адвоката Вербицького В.В. про ухвалення додаткового рішення залишено без розгляду (т. 2 а.с. 61-62).

Постановою Київського апеляційного суду від 16.11.2022 року ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 18.07.2022 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 156-158).

Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва Ключника А.С. від 07.03.2023 року відкрито провадження у справі проведенням розгляду у порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання (т. 3 а.с. 7).

Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва Ключника А.С. від 27.03.2023 року заявлено самовідвід судді (т. 3 а.с. 8-9).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2023 року визначено головуючу суддю Бабич Н.Д.

Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва Бабич Н.Д. від 10.04.2023 року провадження у справі закрито (т. 3 а.с. 13-14).

Постановою Київського апеляційного суду від 02.08.2023 року ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10.04.2023 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 3 а.с. 55-57).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2023 року визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва Горбенко Н.О. від 05.09.2023 року відкрито провадження у справі проведенням розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (т. 3 а.с. 67-68).

21.09.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідачів - адвоката Вербицького В.В., в якому останній просив відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю та недоведеністю (т. 3 а.с. 102).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 26.09.2023 року змінено порядок розгляду справи із спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на розгляд справи у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (т. 3 а.с. 107).

24.10.2023 року позивачем подано заяву про зміну підстав позову, в якій останній просив:

- визнати недійсними правочини, укладені ОСББ «Верховинна, 41» з одного боку та Вербицьким Я.В. з другого боку, оформлені додатковими угодами № 1 від 01.08.2020 року і № 3 від 15.02.2021 року до договору № 01/08-20/4 від 01.08.2020 року;

- застосувати правових наслідків недійсності правочинів, укладених ОСББ «Верховинна, 41» з одного боку та Вербицьким Я.В. з другого боку, оформлених додатковими угодами № 1 від 01.08.2020 року, № 2 і № 3 від 15.02.2021 року до договору № 01/08-20/4 від 01.08.2020 року, та відновити становище, яке існувало до порушення;

- стягнути з відповідачів судові витрати у справі.

Заява мотивована тим, що умови укладених між ОСББ «Верховинна, 41» з одного боку та з другого боку Вербицьким Я.В. додаткові угоди № 1 від 01.08.2020 року та № 3 від 15.02.2021 року до договору № 01/08-20/4 від 01.08.2020 року про надання правової допомоги, неправомірно визначені додатковим обсягом, як предмет цих додаткових угод, так і безпосередня їх марнотратна оплата, незважаючи на те, що зобов`язання адвоката по їх наданню вже були передбачені умовами оплатних договорів № 19-10/01 від 01.10.2019 року, за яким права адвоката не обмежуються і на підставі якого ним були видані ордери ВА № 1005075 від 01.05.2020 року, ВА № 1006066 від 29.07.2020 року, ВА № 1011267 від 18.02.2021 року і ВА № 1015318 від 15.06.2021 року, та № 01/08-20/4 від 01.08.2020 року, а саме: щодо роз`яснення питань діючого законодавства України; щодо підготовки позовних заяв, заперечень, інших процесуальних документів, представлення інтересів в судах всіх інстанцій та юрисдикцій; з інших питань, не відповідають волевиявленню та дійсним намірам сторін і є удаваними правочинами, тобто умисно оформленими через приховування правовідносин за іншими правочинами - основними договорами № 19-10/01 від 01.10.2019 року та № 01/08-20/4 від 01.08.2020 року, які вони насправді вчинили, маючи на меті збільшення граничної щомісячної вартості послуг, яка визначена кошторисом ОСББ у сумі 5 000,00 грн. та, як наслідок, одержання вигоди для адвоката Вербицького Я.В., тобто інших осіб, через використання всупереч інтересам юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми службовою особою такої юридичної особи своїх повноважень, вилучення через марнотратство та з корисливих мотивів 15 000,00 грн. грошових коштів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам або інтересам співвласників багатоквартирного будинку, у т.ч. йому особисто, через відповідне суттєве на цю суму зменшення коштів на витрати за іншими статтями видатків кошторису, які прямо пов`язані з належним утриманням спільного майна та прибудинкової території, як наслідок, суттєво зменшивши якість надання житлових послуг споживачам, у т.ч. йому і членам його родини, тому згідно з підп. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, як одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів, ці удавані правочини повинні бути визнані недійсними та суд має відновити становище, яке існувало до порушення Закону (т. 3 а.с. 128-137).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12.12.2023 року прийнято до розгляду заяву позивача про зміну підстав позову, подану 24.10.2023 року (т. 3 а.с. 158-159).

28.12.2023 року до суду надійшов відзив на заяву про зміну підстав позову від представника відповідачів - адвоката Вербицького В.В., в якому останній просив відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю та недоведеністю (т. 3 а.с. 177-194).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14.03.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 3 а.с. 209).

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив задовольнити в повному обсязі.

Сторона відповідача у судове засідання не з`явилась, від представника відповідачів надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідачей. Позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління регулює Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Згідно зі ст. ст. 4, 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку, спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Згідно ст. 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Як вбачається зі статуту ОСББ «Верховинна, 41» останнє створено власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (а.с. 17-37).

Згідно розділу 6 Статуту «Правління» виконавчим органом об`єднання є правління, яке здійснює керівництво поточною діяльністю об`єднання та має приймати рішення з усіх питань діяльності об`єднання, за винятком тих, які належать до виключної компетенції загальних зборів, визначених статутом.

До компетенції правління належить, зокрема, надання попередньої згоди (погодження умов їх укладання) на укладення договорів, якщо ціна кожного з них більше 1 мінімальної заробітної плати, але не перевищує 125 мінімальних заробітних плат та здійснення контролю за їх виконанням (п. 6.5.5. Статуту).

Голова правління відповідно до законодавства та в межах, встановлених статутом або рішенням загальних зборів самостійно укладає договори та здійснює інші правочини на суму, що не перевищує 1 мінімальної заробітної плати на дату підписання (п. 6.22.8. Статуту).

Протоколом № 29/06-20 засідання правління ОСББ «Верховинна, 41» від 29.06.2020 року надано попередню згоду на укладення договору про надання правничої допомоги з адвокатом Вербицьким Я.В. з 01.08.2020 року з оплатою 60 000,00 грн. на календарний рік відповідно д кошторису (а.с. 183-184).

01.08.2020 року між ОСББ «Верховинна, 41» та адвокатом Вербицьким Я.В. укладено договір № 01/08-20/4 про надання правничої допомоги, згідно розділу 4 якого визначено порядок оплати послуг, зокрема, щомісячна оплата консультацій та/або послуг, наданих відповідно до даного договору, складає 5 000,00 грн. Також визначено, що додатковий обсяг послуг та порядок його оплати визначаються додатковими угодами до цього договору (а.с. 39-41).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Позивачем презумпція правомірності договору № 01/08-20/4 від 01.08.2020 року не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України.

Отже, в даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину вищезазначених договорів у цій справі (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (ст. 629 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а договір є обов`язковим для виконання сторонами.

01.08.2020 року між ОСББ «Верховинна, 41» та адвокатом Вербицьким Я.В. укладено додаткову угоду № 1 до договору № 01/08-20/4 від 01.08.2020 року, за умовами якої виконавець зобов`язався надати замовнику правничу допомогу, що полягає у представленні інтересів замовника в Святошинському районному суді міста Києва у справі № 759/4401/20 (а.с. 42).

15.02.2021 року між ОСББ «Верховинна, 41» та адвокатом Вербицьким Я.В. укладено додаткову угоду № 3 до договору № 01/08-20/4 від 01.08.2020 року, за умовами якої виконавець зобов`язався надати замовнику правничу допомогу, що полягає у представленні інтересів замовника у Київському апеляційному суді за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва у справі № 759/4401/20 від 02.12.2020 року (а.с. 47).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (ст. 235 ЦК України).

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України загальним для всіх договорів про надання послуг є те, що всі вони, незалежно від суб`єктного складу, порядку укладення і змісту договору, вважаються укладеними з моменту досягнення сторонами усіх істотних умов, кожна сторона договорів набуває права і одночасно несе зобов`язання щодо до іншої сторони.

За змістом ст. ст. 203, 901 ЦК України договір про надання послуг є консенсуальним - вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14.11.2012 року у справі № 6-133 цс 12, від 07.09.2016 року у справі № 6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07.11.2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992 св 18), від 21.08.2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30.03.2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822 св 20).

Також зазначене узгоджується з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тож доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження умисного оформлення оспорюваних правочинів через приховування правовідносин за іншими правочинами - основними договорами № 19-10/01 від 01.10.2019 року та № 01/08-20/4 від 01.08.2020 року, які сторони насправді вчинили, маючи на меті збільшення граничної щомісячної вартості послуг, яка визначена кошторисом ОСББ у сумі 5 000,00 грн. та, як наслідок, одержання вигоди для адвоката Вербицького Я.В., тобто інших осіб, через використання всупереч інтересам юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми службовою особою такої юридичної особи своїх повноважень, вилучення через марнотратство та з корисливих мотивів 15 000,00 грн. грошових коштів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а також будь-яких інших, зокрема, і непрямих доказів спрямованості волі сторін в укладених правочинах на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненими правочинами, а відтак твердження позивача про удаваність спірних додаткових угод № 1 від 01.08.2020 року і № 3 від 15.02.2021 року до договору № 01/08-20/4 від 01.08.2020 року ґрунтується на припущеннях.

Крім того, ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог.

Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив його права.

Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

За таких обставин, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з урахуванням встановленого, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню.

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2-5, 10-13, 19, 81-82, 89, 142, 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Верховинна, 41», адвоката Вербицького Ярослава Володимировича про визнання недійсними угод про надання правової допомоги та зобов`язання повернути грошові кошти, що раніше одержані на їх виконання - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя Н.О. Горбенко