Номер провадження: 22-ц/813/2683/24
Справа № 522/1301/23-Е
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2023 року, постановленого під головуванням судді Федчишеної Т.Ю., повний текст рішення складений 12 жовтня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного Управління Національної поліції в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного Управління Національної поліції в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 50000 грн. у відшкодування моральної шкоди, судові витрати за надання правничої допомоги адвокатом у період досудового розслідування кримінального провадження № 0000682 від 12.07.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384, ч. 2 ст. 372 КК України в сумі 20000 грн., а також судові витрати за надання правової допомоги при розгляді цивільної справи в сумі 5500 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що слідчим відділом Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеської області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000682 від 12.07.2015 за ч.1 ст. 384, ч. 2 ст. 372 КК України відносно експертів Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Лопати О.В. і ОСОБА_2 , у якому ОСОБА_1 визнано потерпілим. Вказане кримінальне провадження тривало з 2015 по 2022 роки.

За весь період він неодноразово звертався до слідчого з клопотаннями про проведення слідчо-розшукових дій, проте слідчий регулярно відмовляв у їх задоволенні або їх ігнорував, навіть за рішенням суду, яким слідчого було зобов`язано вчинити певні дії, останній ігнорував та не виконував рішення суду, не розглядав клопотання, або безпідставно відмовляв у їх задоволенні.

31.11.2019 року позивач подав слідчому клопотання про призначення у справі судово-психологічної експертизи для визначення моральної шкоди, проведення якої просив доручити Вінницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

13.12.2019 року Приморський районний суд м. Одеси у справі №522/14921/19 зобов`язав слідчого розглянути його клопотання, а 20.12.2019 року слідчий прийняв постанову про відмову в задоволенні клопотання.

23.05.2020 року ним було подано скаргу на рішення слідчого до Приморського районного суду м. Одеси та 27.05.2020 слідчим суддею у відкритті провадження за його скаргою було відмовлено.

04.12.2020 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси призначено у вказаному кримінальному провадженні судово-психологічну експертизу та її проведення доручено експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, яку слідчий Приморського ВП ГУНП в Одеської області не виконав, експертизу не провів.

При цьому, слідчий не розглядав його клопотання та не виконував ухвали суду, якими його було зобов`язано розглядати клопотання позивача та закрив кримінальне провадження.

12.04.2021 року Приморським районним судом м. Одеси у справі №522/24030/20 задоволено скаргу позивача на постанову слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області про закриття кримінального провадження № 0000682 від 12.07.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 384 ч. 1, 372 ч. 2 КК України, постанову слідчого СВ Приморського ВП ГУНП в Одеської області про закриття кримінального провадження скасовано.

Незважаючи на це, відповідач подав до суду клопотання про закриття указаного кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Про результати розгляду такого клопотання позивача повідомлено не було та копію рішення йому не надано.

13.01.2023 року він подав до Відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 Головного Управління Національної поліції в Одеської запит на інформацію, яким просив повідомити про результати досудового розслідування та надати копію рішення.

16.01.2023 року за вих. № 60.2-4/зі;5/зі Відділом поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 Головного Управління Національної поліції в Одеської було надано позивачу ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2021 про задоволення клопотання про закриття кримінальне провадження №0000682 від 12.07.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384, ч. 2 ст. 372 КК України.

Позивач вважає, що бездіяльність та протиправні дії відповідача призвели до зволікання, слідчий навмисно затягував досудове розслідування, створював умови, за яких потерпілому незручно було наполягати на прискоренні досудового розслідування та полишити цю справу, як ненадійну. Як результат, протиправна бездіяльність відповідача призвела до закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності без проведення повного та всебічного досудового розслідування.

Вважає, що навмисними діями посадові особи відповідача заподіяли йому моральну шкоду, а саме: з вини відповідача він змушений протягом тривалого часу і неодноразово звертатися до суду та інших правоохоронних органів, щоб викрити відповідачів і їхні протиправні дії, в зв`язку з чим він зазнав глибоких моральних страждань, він змушений протягом тривалого часу витрачати свій особистий час і звертатися в різні інстанції за захистом своїх прав, що призвело до погіршення і позбавлення його можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими і родичами, і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя і відновлення здоров`я, з вини відповідача він був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права; з вини відповідача було порушено його психологічне благополуччя, до теперішнього часу він перебуває в стані емоційної психологічної напруженості, що зробило деструктивний вплив на його стан і поведінку, він відчуває сильне почуття страху, відчай і безпорадність перед свавіллям відповідача, що заподіяли йому глибокі моральні і психологічні страждання.

Підставою відшкодування йому моральної шкоди позивач вважає встановлену незаконність рішень відповідача, систематичну протиправну бездіяльність зазначених осіб щодо розслідування кримінального провадження.

Крім того указує, що ним було укладено договір про надання правничої допомоги під час розслідування у кримінальному провадженні з адвокатом Опалько О. М., вартість послуг якого складає 20000 грн.

09 жовтня 2023 року ОСОБА_1 надав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якому збільшив позовні вимоги до 820000 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2023 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, про стягнення моральної шкоди у розмірі 800000 грн., судових витрат за подання правничої допомоги у розмірі 20000 грн., судових витрат за розгляд справи у розмірі 5500 грн., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт,зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що бездіяльність відповідача та як наслідок тривалий час досудового розслідування, необхідність вживати додаткові заходи шляхом неодноразового направлення звернень до органів державної влади, призвела до моральних страждань позивача і є підставою для відшкодування завданої моральної шкоди, а також витрат за надання правничої допомоги адвоката та судових витрат за розгляд справи, які були понесені ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , представник Державної казначейської служби України просить відмовити у задоволені апеляційної скарги, рішення залишити в силі, оскільки вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.

В судове засідання, призначене судове засідання на 11 червня 2024 року учасники справи не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 211-214).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що діями відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного Управління Національної поліції в Одеській області йому була спричинена моральна шкода у зв`язку з бездіяльністю та незаконними рішеннями відповідача щодо розслідування кримінального провадження.

Позивач вважав, що бездіяльність та протиправні дії відповідача призвели до зволікання, слідчий навмисно затягував досудове розслідування, створював умови, за яких потерпілому незручно було наполягати на прискоренні досудового розслідування та полишити цю справу, як ненадійну та як результат, протиправна бездіяльність відповідача призвела до закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності без проведення повного та всебічного досудового розслідування, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача моральну шкоду, судові витрати за надання правничої допомоги адвокатом у період досудового розслідування кримінального провадження, а також судові витрати за надання правової допомоги при розгляді цивільної справи.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ч. 7 ст. 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті-така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за ст.ст.1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом зазначав, що навмисними діями посадові особи Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного Управління Національної поліції в Одеській області заподіяли йому моральну шкоду, а саме: з вини відповідача він був змушений протягом тривалого часу і неодноразово звертатися до суду та інших правоохоронних органів, щоб викрити відповідачів і їхні протиправні дії, в зв`язку з чим він зазнав глибоких моральних страждань, змушений протягом тривалого часу витрачати свій особистий час і звертатися в різні інстанції за захистом своїх прав, що призвело до погіршення і позбавлення його можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими і родичами, і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя і відновлення здоров`я, з вини відповідача він був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права; з вини відповідача було порушено його психологічне благополуччя, до теперішнього часу він перебуває в стані емоційної психологічної напруженості, що зробило деструктивний вплив на його стан і поведінку, він відчуває сильне почуття страху, відчай і безпорадність перед свавіллям відповідача, що заподіяли йому глибокі моральні і психологічні страждання.

Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 визначено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В абзаці 2 п.5 цієї постанови судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Тобто, у разі заявлення про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Крім того, відшкодування шкоди, зокрема й моральної, що зумовлює порушення прав людини, є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

Судом встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2021 у справі № 522/10917/21 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР 12.07.2015 №0000682 за ч.1 ст. 384 КК України закрито на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Підставою відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 вважає встановлену незаконність рішень слідчого, що полягала у скасуванні слідчим суддею процесуальних рішень слідчого, систематичну протиправну бездіяльність зазначених осіб щодо розслідування кримінального провадження, що призвели до зволікання у розслідуванні та стало наслідком закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Разом з тим, процесуальні рішення слідчого є предметом оскарження відповідно до правил, визначених КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Зазначене не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що порушуючи питання про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн. позивач не надав суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів щодо спричинення йому моральної шкоди в цьому розмірі, на підставі яких позивач оцінив свої моральні страждання, а також не довів протиправність поведінки відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою. Позовна заява містить лише загальні посилання на наявність підстав, на думку позивача, для відшкодування моральної шкоди, та посилання на моральні страждання, з урахуванням чого суд на законних підставах відмовив позивачу у відшкодуванні моральної шкоди за необґрунтованістю.

Щодо позовної вимоги про стягнення витрат за надання правничої допомоги адвокатом у період досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000682 від 12.07.2015 в сумі 20 000 грн., а також судових витрат за надання правової допомоги при розгляді цивільної справи в сумі 5500 грн., судом зазначено наступне.

За змістом позовної заяви позивач вважає понесені ним витрати на правничу допомогу адвоката під час досудового розслідування у кримінальному провадженні шкодою, що підлягає відшкодуванню в порядку ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина 3 статті 27 цього Закону).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Водночас згідно з процесуальним законодавством встановлено види судових витрат, порядок їх розподілу тощо.

Так, відповідно до ч. 1 ч. 1 ст. 118, ч. 2 ст. 120 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу.

Витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Частиною 1 статті 126 КПК України встановлено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Таким чином, з огляду на те, що законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги під час проведення досудового розслідування кримінального провадження у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення витрат за надання правничої допомоги адвокатом у кримінальному провадженні в сумі 20 000 грн., а також судових витрат за надання правової допомоги при розгляді цивільної справи в сумі 5 500 грн.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що бездіяльність відповідача та як наслідок тривалий час досудового розслідування, необхідність вживати додаткові заходи шляхом неодноразового направлення звернень до органів державної влади, призвела до моральних страждань позивача і є підставою для відшкодування завданої моральної шкоди, а також витрат за надання правничої допомоги адвоката та судових витрат за розгляд справи, які були понесені ОСОБА_1 , колегія суддів залишає без задоволення за відсутністю обґрунтовано належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення позивачу відповідачем моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про стягнення 800 000 грн., колегія суддів вважає безпідставними, з урахуванням того, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення в межах заявлених вимог, одночасно не наділений розглядати вимоги, які не були предметом розгляду у судді першої інстанції.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач збільшив позовні вимоги до 800 000 грн., однак судом першої інстанції уточнений позов було повернуто, та розглянуто по суті позовні вимоги про стягнення 50 000 грн.

Також колегія суддів звертає увагу, що суд розглядаючи справу правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Крім того, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 17 червня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова