ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5889/24 Справа № 201/4148/24 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О.С Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів:Гапонова А.В.,Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мальцева В.П. на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, заінтересована особа - Державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Заносієнко Наталія Миколаївна, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернулась із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначала, що після розлучення у 1977 році вона продовжувала проживати разом із ОСОБА_2 однією сім`єю до моменту смерті останнього. Встановлення факту проживання однією сім`єю необхідне їй для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , оскільки державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю документального підтвердження факту родинних відносин між померлим та нею.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2024 рокувідмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема із посиланням на доводи аналогічні заяві, наголошує що вона продовжувала проживати разом із померлим ОСОБА_2 однією сім`єю після розірвання шлюбу до моменту смерті останнього і встановлення зазначеного фату необхідно їй для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 . Також зазначає, що за життя померлий не складав заповіт та не укладав інші шлюби, як і вона, а тому не має інших спадкоємців на його майно. Враховуючи наведене вважає, що відсутній спір про право, а отже не має підстав для відмови у відкритті провадження.

В судове засідання з`явились ОСОБА_1 та її представник - адвокат Мальцев В.П.. Також завідувач Першої дніпровської державної нотаріальної контори надала заву про розгляд справи без її участі.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту її проживання однією сім`єю із померлим ОСОБА_2 , оскільки після розлучення у 1977 року продовжувала проживати з ним та фактично прийняла спадщину після його смерті, однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтво про права на спадщину через відсутність документів, які б підтверджували їх родинні відносини.

Відмовляючи у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, суд першої інстанції виходив із того, що із наданих заявником документів вбачається спір про право, а саме, виникнення у заявниці права на спадкування за законом майна померлого ОСОБА_2 , що є окремим предметом доказування та має здійснюватися шляхом подання до суду відповідного позову.

Із такими висновками суду не можливо погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних цивільних прав фізичних осіб. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з існуванням потреби вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення таких юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Частиною четвертою статті 315 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на положеннях Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Звернення позивача до суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Однак судом не було враховано, що в заяві ОСОБА_1 йдеться лише про встановлення факту, не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, оскільки факту наявності інших спадкоємців не доведено, а судове рішення відповідно до положень ст.81 ЦПК України не може ґрунтуватись на припущеннях.

Верховний Суд у своїй постанові від 14.04.2021 року у справі №205/2102/19-ц зазначав, що у випадку якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 з підстав того, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, суд першої інстанції зазначеного до уваги не прийняв, тому його висновки є помилковим.

Суд першої інстанції не зазначив, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який би оспорював право ОСОБА_1 на прийняття спадщини, тобто не встановив між ким існує спір, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.

Всі вище викладені обставини свідчать про те, що заява ОСОБА_1 не містить вимог, які б свідчили про наявність спору про право, а тому висновки суду про відмову у відкритті провадження у справі є передчасними та такими, що не відповідають положенням ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване судове рішення не відповідає нормам процесуального права, то апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З приводу, розподілу судових витрат у вигляді судового збору за подачу апеляційної інстанції, то слід зазначити, що дане питання з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України буде вирішуватись після розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 379, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мальцева Вадима Петровича задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2024 скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді: