РІШЕННЯ

Іменем України

25.04.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Кузь В. Я

з участю секретаря судового засідання Савченко А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, з участю третьої особи ОСОБА_2 про зняття арешту з майна,-

встановив:

Позивачка звернулася в суд з позовом про зняття арешту з майна. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що місцем реєстрації її, позивачки, постійного проживання є квартира за адресою АДРЕСА_1 . Крім неї у даній квартирі зареєстровані діти її покійної доньки, онуки - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зазначає, що на підставі ч.1 ст.6 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" має право безоплатно приватизувати квартиру. Маючи намір здійснити реєстрацію права власності на житло, їй, позивачці, стало відомо, що на квартиру АДРЕСА_2 накладено арешт Франківським відділом державної виконавчої служби у місті Львові на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП 44603102 від 09.09.2014р., а особою, майно якої обтяжується є ОСОБА_2 . Оскільки квартира не приватизована, а тому ОСОБА_2 не являється власником квартири, відтак державний виконавець не мав правових підстав накладати арешт на квартиру. Вважає, що арешт майна порушує її право на приватизацію житла, вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05.04.2024р. відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд справи.

В матеріалах цивільної справи містяться письмові пояснення начальника Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в яких він просить розглянутти справу без участі представника, зазначає, що матеріали виконавчого провадження з виконання якого було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер обтяження 7351444), знищені у зв?язку із закінченням терміну зберігання. Термін зберігання завершених виконавчих проваджень складає 3 роки, згідно п. 9.9. "Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби", затвердженого наказом Міністерства юстиції України N? 2274/5 від 25.12.2008 року.

В судове засідання учасники судового процесу не прибули, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. Позивачка та її представник подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, просять позов задоволити.

У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до довідки ЛКП "Вулецьке" №1459 від 31.10.2019р. з місця проживання про склад сім"ї і прописки, гр. ОСОБА_1 проживає та зареєстрована у АДРЕСА_1 . З цієї довідки вбачається, що власником будинку є міська рада, а основним квартиронаймачем був ОСОБА_4 , який помер.

Дана обставина також підтверджується поквартирною карточкою форми 17 та рішенням виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів №579 від 09.08.83р.

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 7 від 09 квітня 2013 року вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 14 вересня 1963 року.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 в шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом.

З повторного свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 вбачається, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (позивачкою у справі) розірвано 30 листопада 1972 року та ОСОБА_7 присвоєно прізвище " ОСОБА_8 ".

В матеріалах справи міститься свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , відповідно до якого ОСОБА_5 (позивачка у справі) та гр. ОСОБА_9 01 грудня 1984 року зареєстрували шлюб та після рестрації шлюбу ОСОБА_5 присвоєно прізвище " ОСОБА_10 ".

Відповідно до довідки ЛКП "Вулецьке" від 07.09.2023р. № 1208, така видана ОСОБА_1 як відповідальному квартиронаймачу, яка зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , разом з внучкою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та внуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2024/002511503 від 12.03.2024р. позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 06.08.2013р. зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Даними документами підтверджується факт проживання позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у квартирі АДРЕСА_2 на підставах, не заборонених законом.

В матеріалах справи міститься інформація по завершеному виконавчому провадженню №44603102, з якого вбачається, що 09.09.2014р. старшим державним виконавцем Чиж Н.М. винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 (внука позивачки) та оголошення заборони на його відчуження.

В межах виконавчого провадження №44603102 вживалися наступні заходи примусового виконання, зокрема 04.09.2014р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження; 09.09.2014р. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; 19.09.2014р. винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного; 01.12.2015р. винесено постанову про виведення виконавчого провадження зі зведеного;

01.12.2015р. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п.2 ч. 1 ст.47 (відсутність у боржника майна).

За твердженням начальника Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, матеріали виконавчого провадження з виконання якого було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер обтяження 7351444), знищені у зв?язку із закінченням терміну зберігання.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.4,5 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження", підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного ч.1 ст.1 ЗУ "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому ст.11 ЗУ "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Наявний арешт порушує права позивачки, оскільки вона позбавлена можливості оформити право власності на квартиру у встановленому законом порядку.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Загальний стандарт «справедливого балансу» - стандарт захисту від втручання в право власності в рамках ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачений в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції». Втручання в право власності повинно бути визначене в чітко встановленому правовому джерелі в внутрішньодерджавній правовій системі. В прецедентному праві Європейського Суду оцінюються всі випадки втручання в право власності під єдиним принципом справедливого балансу.

Втручання повинно відповідати вимогам законності. Вимоги законності виходять з принципу «верховенства права» - одного із основоположних принципів демократичного суспільства, який міститься у всіх статтях Конвенції.

В обох контекстах слід приймати до уваги досягнення справедливого балансу між конкуруючими інтересами.

Недотримання принципу пропорційності (співмірності) буде порушенням ст. 1 Першого Протоколу щодо права особи на мирне володіння своїм майном.

В даному випадку вимоги «справедливого балансу» щодо втручання в право власності позивачки не дотримані, адже тривалий час її право власності офіційно обмежено без будь-яких підстав до такого обмеження.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

На підставі наведеного, керуючись статями 3,10,12, 81, 89, 258-259, 263 - 265 ЦПК України, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, з участю третьої особи ОСОБА_2 про зняття арешту з майна - задоволити.

Зобов?язати Франківський відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з квартири АДРЕСА_2 , який було накладено в межах виконавчого провадження № 44603102, згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.09.2014р., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 16517428 від 16.10.2014 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, юридична адреса: м. Львів, вул. Конотопська, буд.6/8, ;

Третя особа: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя В. Кузь