УХВАЛА

10 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 638/20248/19

провадження № 61-9738св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глущенко Ірина Юріївна,

особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року у складі судді Семіряда І. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлаки І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л. А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глущенко І. Ю., про визнання договорів купівлі-продажу та іпотеки недійсними.

Позов обґрунтований тим, що згідно з актом приймання-передання нежитлових приміщень у житловому будинку на АДРЕСА_1 , на підставі сертифіката та відповідно до договору пайової участі у будівництві від 30 грудня 2005 року № 422/12-1 Акціонерне товариство «Жилстрой-2» (далі - АТ «Жилстрой-2») передало їй офіс/нежитлові приміщення: № 80, 81, 82, 83, 84, 85, 94, які відповідають № 30, 31, 32, 33, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47 технічного паспорта, загальною площею 145,2 кв. м, у житловому будинку на АДРЕСА_1 .

У листопаді 2019 року вона дізналася про те, що ОСОБА_4 використав надану йому раніше довіреність від 05 липня 2017 року та уклав від її імені зі своєю матір`ю - ОСОБА_2 договір купівлі-продажу від 18 січня 2018 року, згідно з яким право власності на належні їй нежитлові приміщення другого поверху: № 30, 31, 32, 33, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, загальною площею 145,2 кв. м, у житловому будинку літ. «А-16», що розташовані на АДРЕСА_1 , було оформлено на ОСОБА_2 .

Продаж цього нерухомого майна було здійснено за 782 500,00 грн, які отримані представником продавця, тобто ОСОБА_4 .

Проте ОСОБА_4 не повідомив їй, що уклав правочин щодо продажу майна, грошові кошти від його продажу їй не передав.

Продаж майна було вчинено за ціною, нижчою за ринкову вартість, а договір купівлі-продажу укладено на користь близького родича особи, що діяла від її імені.

Згідно з висновком про вартість майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр експерт груп» від 20 грудня 2019 року оціночна вартість вказаних нежитлових приміщень становить 5 258 250,00 грн.

08 липня 2019 року між ОСОБА_3 , як іпотекодержателем, та ОСОБА_2 , як іпотекодавцем, було укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку спірні нежитлові приміщення. Цей договір іпотеки було укладено для забезпечення боргових зобов`язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 , в якого він позичив 874 186,00 грн.

У договорі іпотеки від 28 липня 2019 року визначено, що узгоджена сторонами вартість предмета іпотеки становить 4 479 948,00 грн, що на день його укладення становило 174 240,00 дол. США.

ОСОБА_2 є людиною похилого віку, пенсіонеркою, отримує соціальну допомогу від держави зі сплати за комунальні послуги та у неї не було коштів, що свідчить про те, що грошові кошти за договором купівлі-продажу від 18 січня 2019 року фактично не передавались. Також недійсним є договір іпотеки від 28 липня 2019 року, оскільки у ОСОБА_2 не було правових підстав для його укладення.

Крім того, до листопада 2019 року вона продовжувала отримувати орендну плату за договором оренди від 03 червня 2013 року № 3613, згідно з яким вона передала Приватному акціонерному товариству «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» (далі - ПАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп») в оренду спірне нерухоме майно. Ці обставини свідчать про те, що укладений договір купівлі-продажу від 18 січня 2019 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, при укладенні оспорюваних правочинів між відповідачами існувала зловмисна домовленість.

Довіреність від 05 липня 2017 року, на підставі якої був укладений оспорюваний правочин, видана нею як фізичною особою - підприємцем, а нежитлові приміщення були зареєстровані за нею як за фізичною особою, тому договір купівлі-продажу від 18 січня 2019 року укладено неуповноваженою особою, оскільки фізична особа і фізична особа - підприємець є різними суб`єктами права.

Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18 січня 2019 року, укладений від її імені ОСОБА_4 з ОСОБА_2 , визнати недійсним договір іпотеки від 08 липня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , щодо передання в іпотеку нежитлових приміщень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Заборону відчуження нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , а саме нежитлових приміщень другого поверху: № 30, 31, 32, 33, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, загальною площею 145,2 кв. м, у житловому будинку літ. «А-16», що розташовані на АДРЕСА_1 , згідно з ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 січня 2020 року, скасовано.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 добровільно видала ОСОБА_4 нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила його розпоряджатися належним їй нерухомим майном. Видавши вказану довіреність, позивачка мала усвідомлювати, що наділила ОСОБА_4 правом, у тому числі, відчужувати рухоме та нерухоме майно будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд. Позивачка довіреність не оспорювала. Позовна вимога про визнання недійсним договору іпотеки також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18 січня 2012 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень другого поверху: № 30, 31, 32, 33, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, загальною площею 145,2 кв. м, у житловому будинку літ. «А-16», на АДРЕСА_1 , укладений 18 січня 2019 року від імені ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А. Визнано недійсним договір передання в іпотеку нежитлових приміщень другого поверху: № 30, 31, 32,33, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, загальною площею 145,2 кв. м, у житловому будинку літ. «А-16» на АДРЕСА_1 , укладеного 08 липня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І. Ю. Стягнено з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати за подання позовної заяви у сумі 1 536,80 грн, тобто по 768,40 грн з кожного та за подання апеляційної скарги - 2 305,20 грн, тобто по 1 152,60 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_4 вчинив правочин від імені позивачки на користь своєї матері, а фактично у власних інтересах. Надалі мати ОСОБА_4 уклала договір іпотеки на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за договором позики, тому суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 238 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Оскільки позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 18 січня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , підлягають задоволенню, то і позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки 08 липня 2019 року також підлягають задоволенню, оскільки є похідними.

Короткий зміст постанов суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 31 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Постанову Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року залишено без змін.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4 на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А. 25 липня 2017 року, 18 січня 2019 року здійснив продаж належних позивачу нежитлових приміщень своїй матері ОСОБА_2 , яка надалі уклала договір іпотеки з ОСОБА_3 на забезпечення виконання зобов`язань самого ОСОБА_4 .

Отже, продаж спірних нежитлових приміщень ОСОБА_4 здійснив у інтересах своєї сім`ї та особистих.

Таким чином, докази у справі, які суд апеляційної інстанції оцінив, підтверджують зловмисну домовленость ОСОБА_4 , який діяв згідно з довіреністю від імені ОСОБА_1 , з іншою особою - його матір`ю ОСОБА_2 під час укладання договору купівлі-продажу належних ОСОБА_1 нежитлових приміщень, оскільки договір укладений між близькими родичами.

Постановою Верховного Суду від 10 травня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Постанову Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року залишено без змін. Поновлено виконання постанови Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що судові повістки про день, час та місце розгляду справи, призначені на 02 лютого 2021 року та на 02 листопада 2021 року, суди надіслали на зазначену ОСОБА_2 адресу і були повернені до судів першої та апеляційної інстанцій з відмітками: «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) свідчить про вручення повісток у день проставлення у поштових повідомленнях таких відміток, що спростовує доводи касаційної скарги, що останню належним чином не було повідомлено про розгляд справи. Факт того, що ОСОБА_2 не з`явилася до суду, не цікавилася розглядом цивільної справи, про яку їй було відомо, свідчить лише про те, що саме таку процесуальну поведінку вона обрала для себе, що не заборонено нормами ЦПК України, оскільки явка до суду - це право, а не обов`язок учасника справи. Тому суди повідомили ОСОБА_2 про дату, час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, тобто не допустили порушення вимог процесуального законодавства та її права на доступ до суду згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2023 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, просить їх скасувати,справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 388/353/20, провадження № 61-1722св22, від 17 серпня 2022 року у справі № 388/351/20, провадження № 61-4876св22, від 26 жовтня 2022 року у справі № 388/335/20, провадження № 61-8683св22, від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21, від 22 травня 2019 року у справі № 904/7274/17, від 09 липня 2019 року у справі № 01/1494(14-01/1494), від 13 жовтня 2021 року у справі № 917/1697/20, від 05 квітня 2023 року у справі № 707/2/21, від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15, від 09 вересня 2021 року у справі № 925/1276/19; у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, провадження № 12-97гс18, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, провадження № 14-93цс20, від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц, провадження № 14-726цс19, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19, від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, провадження № 12-1гс22, від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, провадження № 14-53цс21, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження N 14-499цс19, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, провадження № 12-10гс21; у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2008 року у справі № 2/164-35/246, суди ухвалили рішення у справі, що стосуються прав та інтересів заявника, проте не залучили його до участі у справі.

Суди попередніх інстанцій, у порушення частини третьої статті 53 ЦПК України та пункту 1 частини першої статті 365 ЦПК України не залучили ОСОБА_4 до участі у справі як третю особу. Водночас судовими рішеннями обох інстанцій було вирішено питання про його матеріальні права, інтереси та обов`язки, чим порушено передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод його право на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Позивачка, зловживаючи правом, у порушення вимог частини першої статті 54 ЦПК України, не сповістила ОСОБА_4 про відкриття провадження у справі, не подала до суду заяву про залучення його до участі у справі як третю особу, тому такі порушення норм процесуального права є підставою для касаційного оскарження, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 та пунктом 8 частини першої статті 411 ЦПК України, отже, судові рішення попередніх інстанцій підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій не враховували, що позивачка обрала неефективний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові. Додатковою підставою для висновку про обрання позивачкою неефективного способу захисту є те, що рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, необхідно одночасно заявити вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту у цій справі, оскільки згідно з чинним ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зупинення дії постанови Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року відмовлено.

У вересні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктами 1, 4 частини другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбаченихпунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 8 частини першої статті 411 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 грудня 2005 року Акціонерне товариство «Житлобуд-2» (далі - АТ «Житлобуд-2») та ОСОБА_1 уклали договір пайової участі у будівництві.

Згідно з актом приймання-передання нежитлових приміщень у житловому будинку на АДРЕСА_1 , на підставі сертифіката та відповідно до договору пайової участі у будівництві від 30 грудня 2005 року № 422/12-1, АТ «Житлобуд-2» передав, а громадянка ОСОБА_1 прийняла офіс/нежитлові приміщення: № 80, 81, 82, 83, 84, 85, 94, які відповідають № 30, 31, 32, 33, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47 технічного паспорту, загальною площею 145,2 кв. м, у житловому будинку на АДРЕСА_1 .

Згідно з наданим ОСОБА_1 договором оренди нежитлового приміщення від 03 червня 2013 року № 3613 фізична особа - підприємець ОСОБА_1 та ПАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» уклали зазначений договір про передання ОСОБА_1 у строкове платне користування ПАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» приміщення, загальною площею 132 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 .

З договору купівлі-продажу від 18 січня 2019 року випливає, що ОСОБА_1 , як продавець, передала у власність (продала) ОСОБА_2 (покупцю) об`єкт нерухомості, який відповідно до правовстановлюючих документів позначений як нежитлові приміщення другого поверху: № 30, 31, 32, 33, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, загальною площею 145,2 кв. м, у житловому будинку літ. «А-16», що розташовані на АДРЕСА_1 .

Зазначений договір купівлі-продажу укладений від імені ОСОБА_1 (продавець) її представником ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А.

Згідно з довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А. 05 липня 2017 року, ОСОБА_1 як фізична особа - підприємець уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси, зокрема, щодо відчуження (купівлі-продажу, ренти, міни) належного рухомого і нерухомого майна.

Довіреність дійсна до 05 липня 2020 року.

Надалі ОСОБА_2 , як власник нежитлових приміщень, на підставі договору іпотеки від 08 липня 2012 року передала ОСОБА_3 нежитлові приміщення другого поверху: № 30, 31, 32, 33, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, загальною площею 145,2 кв. м, у житловому будинку літ. «А-16», що розташовані на АДРЕСА_1 . Договір іпотеки укладено на забезпечення зобов`язання ОСОБА_4 за договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо оскарження рішення суду першої інстанції

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною четвертою статті 389 ЦПК України особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в апеляційному порядку не переглядалось, то касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вказане судове рішення підлягає закриттю.

Щодо оскарження постанови суду апеляційної інстанції

Норми цивільного процесуального права визначають коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала у часті у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення ним питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в касаційному порядку лише ті судові рішення, які встановлюють, змінюють або припиняють права й обов`язки цих осіб. Особа, яка не брала участі у розгляді справи та звертається з касаційною скаргою, повинна довести, що оскаржене судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, яке оскаржується не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто суд має розглянути й вирішити спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Схожого за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року в справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Згідно з матеріалами справи, у грудні 2019 року ОСОБА_1 , звертаючись із вказаним позовом, просила визнати недійсними договір купівлі-продажу від 18 січня 2019 року, укладений представником ОСОБА_1 (продавець) - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (покупець), та договір іпотеки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 664/1893/17 (провадження 61-329св19) та від 20 жовтня 2021 року у справі № 219/11149/18 (провадження 61-12723св21) сформульовано висновок про те, що у справі за позовом сторони, від імені якої договір (додаткову угоду) вчиняв представник, про визнання недійсним договору (додаткової угоди) належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору (додаткової угоди), а не представник.

У справі, що переглядається в касаційному порядку, суб`єктами матеріальних правовідносин щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним є ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач), а щодо визнання договору іпотеки недійсним - ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (відповідачі).

Верховний Суд зазначає, що позивач - це сторона процесу, яка вважає, що її права порушено та (або) оспорено, і в інтересах якої ініціюється цивільний процес; відповідач - це сторона, яка за заявою позивача або іншого ініціатора процесу залучається судом до участі у справі як імовірний порушник прав позивача.

З огляду на вказане предмет позову у цій справі не стосується прав, обов`язків та/або інтересів ОСОБА_4 , оскільки він не є стороною ані договору купівлі-продажу, ані договору іпотеки, як і не був власником/співвлавником нежитлових приміщень, які передані в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій.

З огляду на підстави позову та зміст рішень судів попередніх інстанцій не можна погодитися з доводами касаційної скарги, що суди вирішили питання про права, обов`язки та інтереси ОСОБА_4 , оскільки він не обґрунтував, яке право, інтерес або обов`язок порушує оскаржуване ним рішення суду.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 388/353/20, провадження № 61-1722св22, від 17 серпня 2022 року у справі № 388/351/20, провадження № 61-4876св22, від 26 жовтня 2022 року у справі № 388/335/20, провадження № 61-8683св22, від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21, від 22 травня 2019 року у справі № 904/7274/17, від 09 липня 2019 року у справі № 01/1494(14-01/1494), від 13 жовтня 2021 року у справі № 917/1697/20, від 05 квітня 2023 року у справі № 707/2/21, від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15, від 09 вересня 2021 року у справі № 925/1276/19; у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, провадження № 12-97гс18, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, провадження № 14-93цс20, від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц, провадження № 14-726цс19, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19, від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, провадження № 12-1гс22, від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, провадження № 14-53цс21, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження N 14-499цс19, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, провадження № 12-10гс21; у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2008 року у справі № 2/164-35/246, є необґрунтованими з огляду на таке.

У постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 388/353/20, провадження № 61-1722св22, від 17 серпня 2022 року у справі № 388/351/20, провадження № 61-4876св22, від 26 жовтня 2022 року у справі № 388/335/20, провадження № 61-8683св22, спірні відносини, які виникли між сторонами, стосувалися обставин набуття представником у його власність земельних ділянок.

У постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 904/7274/17, від 09 липня 2019 року у справі № 01/1494(14-01/1494), від 13 жовтня 2021 року у справі № 917/1697/20, від 05 квітня 2023 року у справі № 707/2/21, у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2008 року у справі № 2/164-35/246, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц, провадження № 14-726цс19, зазначено, що судове рішення, оскаржуване незалученою особою, має безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, провадження № 14-93цс20, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19, зазначено, що судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб.

Висновки, викладені у вказаних постановах, Верховний Суд до уваги не бере, оскільки у справі за позовом сторони, від імені якої договір вчиняв представник, про визнання недійсним договору належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору (додаткової угоди), а не представник (див. постанови Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 664/1893/17 (провадження № 61-329св19) та від 20 жовтня 2021 року у справі № 219/11149/18 (провадження № 61-12723св21)).

Висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21, від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15, від 09 вересня 2021 року у справі № 925/1276/19, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, провадження № 12-97гс18, від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, провадження № 12-1гс22, від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, провадження № 14-53цс21, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження N 14-499цс19, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, провадження № 12-10гс21, стосуються розгляду справи по суті, а тому Верховний Суд до уваги їх не бере.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц (провадження № 14-43цс22)).

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не враховували, що позивачка обрала неефективний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові, Верховний Суд відхиляє, оскільки встановив, що права, обов`язки та інтереси ОСОБА_4 не порушені, а тому немає підстав надавати оцінку цим доводам касаційної скарги.

З огляду на те, що з касаційною скаргою звернувся ОСОБА_4 , права, свободи, інтереси та (або) обов`язки якого оскаржуваним рішенням суду апеляційної інстанції не вирішувалися, касаційне провадження у справі підлягає закриттю.

Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до статті 389 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із клопотанням, у якому просить зупинити дію постанови Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до частини першої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2023 року узадоволенні клопотання ОСОБА_4 про зупинення дії постанови Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року відмовлено.

30 листопада 2023 року ОСОБА_4 повторнозвернувся до Верховного Суду із клопотанням, у якому просив зупинити дію постанови Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року до закінчення перегляду в касаційному порядку.

З огляду на викладене немає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_4 про зупинення дії судового рішення.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 396, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глущенко Ірина Юріївна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотеки закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк