П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, усунення перешкод в користуванні та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року, яким задоволено заяву адвоката Мостовенка Юрія Володимировича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, усунення перешкод в користуванні майном, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу з позивачем, було добудовано другий поверх будинку, який належав відповідачу на праві власності до реєстрації шлюбу, а також проведено ремонтні роботи. Внаслідок зазначених дій, вартість і площа будинку збільшились і враховуючи те, що такі зміни мали місце у зв`язку з активною участю позивача її матеріального та фізичного внеску, будинок підлягає визнанню спільним сумісним майном і його поділ має бути в рівних частинах. Крім того, враховуючи те, що відповідач заперечує проти проживання позивача в будинку, остання просить суд зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у проживанні та вселити останню. Також під час шлюбу позивачем було придбано автомобіль, який позивач просить виділити в порядку поділу майна відповідачу з якого стягнути на її користь грошову компенсацію в розмірі половини його вартості.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 10.08.2024 року позивач подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Також просила стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року задоволено заяву адвоката Мостовенко Ю.В. та стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 500 грн.

21.08.2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій не погоджуючись з додатковим рішенням зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не враховано заперечення представника позивача про те, що розмір витрат не підтверджено умовами договору про надання правничої допомоги від 30.10.2023 року та додаткової угоди №1 до договору. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд оскаржуване додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви адвоката Мостовенко Ю.В. в повному обсязі.

24.10.2024 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21.06.2024 року.

29.10.2024 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17.07.2024 року.

У судове засідання, призначене на 12.12.2024 року, з`явився представник позивача та представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.04.2009 року сторони зареєстрували шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син, 18.05.2023 року шлюб сторін розірвано на підставі судового рішення. ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 28.11.1987 року, є власником будинку АДРЕСА_1 , в якому з 19.12.1972 року зареєстрований відповідач, з 16.10.2010 року позивач, з 31.03.2021 року син сторін. З 27.06.2023 року позивач знята з реєстрації за вказаною адресою.11.08.2006 року на підставі договору купівлі-продажу відповідач відчужив належну йому земельну ділянку за 105 450 грн. 19.05.2009 року на підставі договору купівлі - продажу відповідач відчужив належні йому нежитлові приміщення за 764 550 грн. 22.12.2012 року позивач в порядку спадкування набула права власності на домоволодіння у АДРЕСА_2 . 30.11.2021 року на підставі договору купівлі- продажу за відповідачем було зареєстровано автомобіль «Nissan Leaf», 2016 року випуску, НОМЕР_4, номерний знак НОМЕР_3 . Згідно з декларації про доходи відповідача вбачається, що за період ІІ кварталі 2009 по ІІ квартал 2023 останній отримав дохід: у 2009 році 764 550 грн.; у 2012 році 611 грн. 04 коп. відсотки з банківської установи; у 2016 році 72474, 09 грн. страхову виплату, інші доходи відсутні.

Згідно з декларації про доходи позивача вбачається, що за період ІІ кварталі 2009 по ІІ квартал 2023 остання отримала дохід: у 2011 році суму страхової виплати 2238 грн. 05 коп.;

у 2011 році 3167 грн. 65 коп., державну соціальну допомогу; у 2012 році 3807, 78 грн. державну соціальну допомогу; у 2012 році 855504 грн. 68 коп. в порядку спадкування (домоволодіння); у 2012 році 918 грн. державну соціальну допомогу; у 2012 році 3610 грн. 46 коп. роялті; у 2012 році 2456 грн. 83 коп. надання майна в лізинг; у 2013 році 3226 грн. 60 коп. державну соціальну допомогу; у 2013 році 2456 грн. 83 коп. роялті; у 2014 році 1426 грн. 13 коп. державну соціальну допомогу; у 2014 році 4094 грн. 72 коп.; у 2015 році 14084 грн. 51 коп. надання майна у лізинг та заробітна плата; у 2016 році 10851 грн. 89 коп. заробітна плата та 8198 грн. 76 коп. надання майна у лізинг; у 2017 році 12422 грн. надання майна у лізинг; у 2018 році 12422 грн. надання майна у лізинг; у 2019 році 12422 грн. 36 коп. надання майна у лізинг; у 2021 році 12422 грн., 36 коп. надання майна у лізинг; у 2022 році 50494 грн. 22 коп. заробітна плата та 12422 грн.36 коп. надання земельної ділянки у лізинг; у 2023 році 29800 грн. заробітна плата. Згідно квитанцій, товарний чеків та накладних в період з 2008 по 2009 рік були придбані будівельні матеріали та техніка, замовлені роботи також і у 2011 році були замовлені будівельні матеріали. Згідно звіту про оцінку житлового будинку «А», прибудова «А1» (2011) загальною площею 361, 5 кв.м. житловою площею 141,3 кв. м., сарай «Б», вбиральня «В», погріб «Г», паркан № 1, ворота № 2, хвіртка № 3, за адресою: АДРЕСА_1 вартість становить 7 499 300 грн. Згідно з плану домоволодіння вбачається, що в останньому добудований другий поверх, що не заперечувалось сторонами. Згідно зі звіту про оцінку транспортного засобу «Nissan Leaf», 2016 року випуску, НОМЕР_4, номерний знак НОМЕР_3 вартість становить 349 800 грн

Як убачається з матеріалів справи, разом з апеляційною скаргою апелянт подала до суду клопотання, у якому просила призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу та клопотання про долучення до матеріалів справи копії технічного паспорту на житловий будинок.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Мостованеко Ю.В. подав заперечення проти клопотання про призначення експертизи та долучення нових доказів.

Колегія суддів, дослідивши вказані клопотання та заперечення, зазначає таке:

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У Постанові ВС від 13.01.2021 року у справі №264/949/19 зазначається, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як убачається з вказаних клопотань, жодного обґрунтування неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції у клопотанні не наведено, як і не зазначено причин, які не давали можливість позивачу заявити клопотання про призначення експертизи в суді першої інстанції.

На цій підставі колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотань апелянта.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, яка була заявлена ним в суді першої інстанції. Така позиція була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на ту правову конструкцію, яку позивач обрав в якості підстав для своїх позовних вимог стосовно спірного будинку, нею мало б бути доведено зміну вартості будинку відповідача після проведення його перебудови по відношенню до такої вартості до перебудови.

Критерієм в даному випадку для застосування положення ч.1 ст.62 Сімейного кодексу України є саме зміна вартості об`єкта, а не його розміру, конфігурації, виду, тощо.

При цьому така зміна вартості має відбуватися саме у зв`язку з покращенням об`єкту, а не у зв`язку з інфляцією, загальним подорожчанням, тощо.

У той же час питання щодо збільшення такої вартості будинку внаслідок трудових чи грошових затрат позивача взагалі нею доведена не була, що і було належним чином констатовано судом першої інстанції.

Апеляційний суд також вважає, що належно застосовані судом першої інстанції до даних правовідносин і положення ч.2 ст.376 ЦК України, відповідно до якої не набувається право власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Належним чином було також оцінено і позицію позивача щодо вимог стосовно автомобіля.

Незважаючи на те, що з часу продажу відповідачем власного майна до дати придбання такого авто дійсно минув значний проміжок часу, суд проаналізував представлені до справи докази стосовно доходів обох сторін за час шлюбу та дійшов висновку про те, що оскільки таких доходів явно недостатньо для придбання авто, позивач не довела наявність інших доходів, єдиним можливим джерелом походження коштів на придбання авто є лише кошти від продажу відповідачем власного майна.

Зважаючи на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду.

За результатами розгляду справи судом було постановлено і додаткове рішення, згідно з якого з позивача на користь відповідача було стягнуто 18 500 грн витрат на правничу допомогу.

Вказане додаткове рішення було також оскаржене позивачем.

Основним доводом апеляційної скарги на додаткове рішення є твердження апелянта про те, що договір на надання правничої допомоги від 30.10.2023 року, укладений між відповідачем та Адвокатським об`єднанням «А.Г.ПАРТНЕРС», в той же час як фактично правничу допомогу надавав адвокат Мостовенко Ю.В., який здійснює індивідуальну адвокатську діяльність. Таким чином з точки зору апелянта підстав для врахування документів з приводу правничої допомоги суд не мав.

Дані твердження не можуть бути прийняті судом.

Хоча в матеріалах справи (Т.1 а.с. 154) дійсно міститься ордер на право представлення інтересів відповідача адвокатом Мостовенком Ю.В., який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, про що зазначено в ордері, в той же час вже при подачі відзиву на позовну заяву даний адвокат надав документи на право представлення інтересів відповідача вже як члена АО «А.Г.ПАРТНЕРС» ( Т.1. а.с.178).

За таких умов підстав вважати, що договір про надання правничої допомоги, укладений між відповідачем та АО «А.Г.ПАРТНЕРС», а також додаток до нього, не є належними доказами, не можуть бути прийняті до судом.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, частиною восьмою цієї ж статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Питання стягнення судових витрат неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду, у зв`язку з чим судом була напрацьована численна судова практика.

Зокрема Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2022 року у справі №128/1326/18 зробив наступні висновки:

«У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-п /провадження № 14-382цс191, в якому було звернуто увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 44217св18).

Як убачається з матеріалів справи на підтвердження надання правничої допомоги відповідач надав належні докази, зокрема договір про надання правничої допомоги № 30/10/23 від 30.10.2023 року, додаткова угода №1 до договору № 30/10/23 від 30.10.2023 року про надання правничої допомоги, платіжна інструкція від 20.11.2023 року про сплату 18 500, 00 грн, звіт №1 про надання послуг (виконання робіт) за додатковою угодою №1 до договору № 30/10/23 від 30.10.2023 року про надання правничої допомоги станом на 24.06.2024 року, акт приймання-передачі виконаних робіт ( наданих послуг) №24-06/24 від 24 червня 2024 року.

Розмір вказаних витрат було анонсовано у відзиві, тому підстав для неврахування таких доказів суд не вбачає.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позиції суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько