Справа № 465/1666/23 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1015/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції України на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції України, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи на стороні відповідачів без самостійних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірного звинувачення в адміністративному правопорушенні,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2023 року адвокат Яцинич А.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції України, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи на стороні відповідачів без самостійних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірного звинувачення в адміністративному правопорушенні.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 12 грудня 2022р. він, разом із дружиною рухався автомобілем по автодорозі Івано-Франківськ - Львів та був зупинений працівниками Управління патрульної поліції у Львівській області за нібито порушення Правил дорожнього руху, яких він не порушував. Зазначає, що після спілкування з ним, працівниками поліції було озвучено підозру про перебування його у стані алкогольного сп`яніння та запропоновано пройти тест на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці за допомогою приладу Драгер.

Позивач погодився пройти тест на місці на визначення стану сп`яніння за наслідком якого прилад Драгер показав 0 проміле у його крові.

В подальшому працівники поліції вирішили, що позивач може перебувати в стані наркотичного сп`яніння та запропонували проїхати в медичний заклад для проходження медичного огляду на визначення стану сп`яніння. Крім того, нібито на виявлення стану наркотичного сп`яніння вимагали від нього показати руки на предмет тремтіння, а також плюнути на землю з метою перевірки в`язкості його слини.

Після відмови плювати чи показувати «розтопирені» пальці рук, поліцейськими було запропоновано пройти тест на визначення перебування у стані наркотичного сп`яніння у відповідному медичному закладі, на що він, позивач, погодився, однак відмовився залишати свою вагітну дружину посеред дороги у незнайомому місці, а тому поліцейські погодились взяти її також. Після проходження тесту на стан наркотичного сп`яніння, який виявився негативним, працівники поліції відмовились доставити його разом з дружиною до місця перебування автомобіля.

Після неодноразових прохань відвезти назад до місця зупинки, поліцейські довезли його, позивача, з дружиною до об`їзної дороги міста Львова в напрямку міста Івано-Франківськ, тобто за 20 км від місця незаконної зупинки транспортного засобу де і залишили.

Таким чином, у зв`язку із незаконними та аморальними діями поліцейських він, позивач, разом із вагітною дружиною в мороз змушені були більше 20 км добиратись до власного автомобіля. Дії поліцейських суперечать завданням поліції, принципам діяльності поліції, основним обов`язкам поліцейських, визначених Законом України «Про національну поліцію» тощо. Більше того, фактично його, позивача, було незаконно звинувачено у вчиненні адміністративного правопорушення.

З врахуванням зазначених обставин на підставі ст.ст.16,23,1173,1174 ЦК України представник позивача просив стягнути з відповідачів моральну шкоду в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції України, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи на стороні відповідачів без самостійних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірного звинувачення в адміністративному правопорушенні - задоволено.

Стягнуто з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції на користь держави судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривень 60 коп.

Рішення суду оскаржив Департамент патрульної поліції України.

В апеляційній скарзі покликається на те, що в оскаржуваному рішенні не встановлено яким нормативно-правовим актом, регулюється питання забезпечення доставки осіб після проходження огляду на стан сп`яніння. Інспектори Управління не зобов`язані відвозити громадян на їх прохання, оскільки у поліції є інші завдання і повноваження.

В оскаржуваному рішенні відсутні докази, які б свідчили про заподіяння моральної шкоди позивачу в сумі 10 000 гривень через недоставляння його до місця зупинки транспортного засобу.

Зазначають, що поліцейськими Управління не складались адміністративні матеріали і позивача не було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Позивач жодним чином не обґрунтував, і не довів належними, допустимим та достатніми доказами протиправності та винності поліцейських, тим більше - причинно наслідкових зв`язків між ними.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від 22 лютого 2024 у справі № 465/1666/23.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення 31 липня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 12 грудня 2022р. позивач ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції, якими в ході спілкування з позивачем було запропоновано пройти спочатку огляд на стан алкогольного, а в подальшому на стан наркотичного сп"яніння.

В матеріалах справи міститься рапорт інспектора взводу 2 роти 3 батальйону 1 УПП у Львівській області ДПП старшого лейтенанта поліції Каталахи Р.Б. від 12 грудня 2022р., з якого вбачається, що автомобіль позивача Ауді А8 д.н.з. НОМЕР_1 рухався на великій швидкості та входив у поворот, що могло спричинити аварійну ситуацію на дорозі, також рухався непрямолінійно, а в подальшому під час спілкування в особи виявлено ознаки сп"яніння.

Відповідно до роздруківки приладу Драгер Алкотест № ARLM-0407, на який 12 грудня 2022р. позивачу ОСОБА_1 проведено тестування на наявність чи відсутність алкоголю, результат складає 0,00%.

Відповідно до висновку №003136 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп"яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, складеного 12 грудня 2022р. лікарем КНП ЛОР "Медичний центр превенції та терапії узалежнень" ОСОБА_3 , у позивача ОСОБА_1 ознак сп"яніння не виявлено.

При цьому, постанови чи протоколи про вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень працівниками Управління патрульної поліції у Львівській області відносно ОСОБА_1 не складалися.

Відтак, зупинка позивача з підстав порушення ним ПДР України та при цьому не складання протоколу (постанови) про притягнення до адміністративної відповідальності свідчить про незаконні дії посадових осіб незаконну зупинку позивача працівниками полціїі.

Cтаття 35 Закону України "Про Національну поліцію" передбачає чіткий перелік підстав для зупинення транспортного засобу поліцейським, і здійснюється лише у разі:

1. якщо водій порушив Правила дорожнього руху;

2. якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

3. якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;

4. якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;

5. якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

6. якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

7. якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;

8. якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;

9. порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;

10. якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.

11. якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи, або самовільно залишила місце для утримання військовополонених;

12. якщо наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.

Так, працівники державної автомобільної інспекції крім перерахованих вище підстав мають право зупинити транспортний засіб у разі:

1. Відсутності номерного знака на транспортному засобі або наявності номерного знака, який не відповідає встановленим вимогам, закріплений у не встановленому для цього місці, закритий іншими предметами чи забруднений, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів;

2. Наявності даних про використання транспортного засобу з протиправною метою;

3. Проведення цільових заходів (операції, відпрацювання, оперативні плани) для перевірки документів на право користування і керування транспортним засобом, документів на транспортний засіб.

Жодні з перелічених підстав, які б слугували причиною зупинки трансопртного засобу позивача в суді не встановлено.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що працівниками поліції в повній мірі не дотримано Інструкцію про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України, МОЗ України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року, оскільки пропозиція працівника поліції "здійснити плювок слини з ротової порожнини з метою виявлення її сухості", суперечить положенням даної інструкції.

Разом з тим, судом не встановлено, що працівник поліції володіє спеціальними знаннями та повноваженнями, які надавали б йому право оцінювати певні фізіологічні особливості організму позивача для визначення стану сп"яніння.

Судом також встановлено, що працівники поліції не забезпечили доставку позивача та його дружини до місця зупинки та паркування транспортного засобу, чи доставку їхнього транспортного засобу до лікарні де проходив медичне освідування позивач, залишивши останніх за 20 км. до транспортного засобу.

Також діями працівників поліції завдано позивачу моральну шкоду, оскільки суд розумно припускає, що позивач зіткнувся з проблемою, яка викликана у нього несправедливістю дій поліцейських,що викликало у нього страждання та тривогу.

З врахуванням зазначених обставин суд першої інстанції обґрунтовано на підставі ст.ст.16,23,1173,1174 ЦК України дійшов висновку про наявність в діях Управління патрульної поліції у Львівській області умов цивільно-правової відповідальності, як-от: а) наявність шкоди; б) протиправність поведінки боржника; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою; г) вина боржника та стягнення моральної шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд оцінив ступінь моральних страждань позивача, врахував, що наявність у позивача моральних (душевних) страждань, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення з метою захисту свого порушеного права, відчуття несправедливості, було вирішено у досить короткий строк після того, як він позивач, дізнався про порушення своїх прав.

В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є зокрема доведення своєї невинуватості на місці зупинки транспортного засобу, відчуття несправедливості, викликане неправомірними діями працівників поліції, витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод.

Як зауважив суд першої інстанції, порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Судом встановлено, що позивач зазнав певного рівня душевних страждань через необгрунтовані дії працівників поліції, які однак не є презюмовані виключно фактом незаконних дій, а є результатом психотравмуючої ситуації для позивача.

Суд врахував конкретні фактичні обставини справи, глибину завданої моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, вимоги розумності і справедливості, тривалості моральних страждань та обґрунтовано вважав, що розмір моральної шкоди у сумі 10 000 (десять тисяч) гривень є достатнім для відшкодування завданої моральної шкоди.

У рішенні Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

При цьому, суд зазначає, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

В пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20).

В свою чергу, Державна казначейська служба України є самостійною юридичною особою, до обов`язків якої входить списання коштів з Державного бюджету України, і не може нести відповідальність за неправомірні рішення, дії чи бездіяльність державних органів чи їх посадових осіб.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції України - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31 липня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.