КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/119/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року, ухвалене в складі судді П`ятничук І.В. в м. Київ у справі за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, та ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року про залишення позову без розгляду, постановлену в складі судді П`ятничук І.В. в м. Київ за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, просив зобов`язати ОСОБА_3 усунути та не чинити йому перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а саме зобов`язати не перешкоджати його з дітьми систематичним особистим побаченням, відвідинам місця його проживання, спільному відзначанню свят, спільному відпочинку; зобов`язати інформувати та передавати першочергово йому дітей, кожного разу, коли відповідач має намір виїхати з країни і залишити дітей під опікою інших осіб; зобов`язати повідомляти та погоджувати з ним питання щодо навчання, розвитку, лікування дітей та їх пересування країною за межі м. Києва (щоразу отримувати згоду не пізніше, ніж за два тижні).

Позов мотивував тим, що мав сімейні стосунки з відповідачем ОСОБА_6 до травня 2016 року, за час сімейного життя у них народилися діти ОСОБА_4 , 2009 року народження, та ОСОБА_5 , 2012 року народження. З моменту переїзду дітей до помешкання відповідача вона одноособово, на власний розсуд вирішує питання щодо способу виховання, лікування, місця навчання, переміщення по країні, спілкування дітей, передачі дітей іншим особам на проживання, не погоджуючи це з ним. З початку серпня 2017 року перешкоджання відповідачем його участі у вихованні та спілкуванні з дітьми перейшло у постійний стан і триває досі. В серпні 2017 року, коли він впродовж двох тижнів не мав змоги особистого спілкування з дітьми, оскільки мобільні телефони відповідача були вимкнені або абонент знаходився поза зоною, і вдома їх не було, він був змушений звертатися до Служби у справах дітей та відділу поліції з заявами про перешкоджання ОСОБА_3 у спілкуванні з дітьми, на що через місяць одержав відповіді з рекомендаціями звернутися до суду. Впродовж осені при спробах позивача домовитися з відповідачем, остання чинила йому перешкоди у побаченні з дітьми, пояснюючи це відсутністю бажання з їх сторони. З вересня в помешканні ОСОБА_3 , разом з нею і дітьми, став проживати невідомий йому чоловік, до якого відповідач налаштувала дітей позитивно, а до позивача - навпаки. Через перешкоджання в особистих контактах ОСОБА_1 був змушений знову звертатися до органів поліції та Служби у справах дітей, з відповідей яких було встановлено особу співмешканця відповідача, який на даний час вже є її чоловіком, і яким виявився громадянин Естонії ОСОБА_7 . В листопаді-грудні 2017 року впродовж приблизно двох тижнів, поки відповідач перебувала за межами країни у свого чоловіка, спілкуванню з дітьми позивачу вже перешкоджала матір ОСОБА_3 , яка за дорученням доньки приїхала до м. Києва.

В грудні 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про зміну предмету позову (а. с. 106 т. 2), вказуючи, що перебування дітей в сім`ї відповідача негативно впливає на їх виховання та здоров`я. В матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_3 тричі відмовлялась від проведення медіації як процесу налагодження конструктивної взаємодії у питаннях подальшого виховання дітей. З цього можна зробити висновок, що ОСОБА_3 , незважаючи на рекомендації психологів та його пропозиції по медіації, не бажає домовлятись, чим діє всупереч інтересів дітей. Звертав увагу, що безпосередня участь батька у житті дітей буде повністю відповідати їх інтересам. Вказував, що працевлаштований на посаді виконавчого директора у ОСББ «Звіринецьке», має гнучкий робочий графік, своєчасно отримує заробітну плату, в його квартирі створені умови для проживання дітей. При цьому ОСОБА_3 не має постійної роботи та самостійного джерела доходу, знаходячись на утриманні свого чоловіка, який хоча і має право, але не зобов`язаний утримувати дітей. Поведінка ОСОБА_3 до членів сім`ї її власних дітей зі сторони батька характеризується грубістю, запереченням їх спорідненості, неадекватністю реакції. ОСОБА_3 емоційна, неврівноважена та схильна до психологічного насильства по відношенню до власних дітей, тому дітям краще буде проживати з батьком, що відповідатиме їх інтересам. Він має можливість забезпечити їм належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дітей, чого відповідач забезпечити не в змозі. Разом з тим, він не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача з дітьми та готовий зі свого боку всіма силами сприяти тому, щоб діти через розлучення батьків не були позбавлені піклування матері. Спиртними напоями він не зловживає, не палить, веде активний спосіб життя, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно.

На підставі вищевикладеного просив визначити місце проживання дітей ОСОБА_4 , 2009 року народження, та ОСОБА_5 , 2012 року народження, з батьком за адресою АДРЕСА_1 .

В березні 2018 року ОСОБА_3 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визначити місце проживання дітей ОСОБА_4 , 2009 року народження, та ОСОБА_5 , 2012 року народження, разом з їх матір`ю ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 .

Позов мотивувала тим, що під час шлюбних відносин у них з відповідачем народились спільні діти. Після невдалих шлюбних відносин в травні 2016 року ОСОБА_3 разом з дітьми покинула ОСОБА_1 і переїхала жити до власної квартири АДРЕСА_3 . За обопільною згодою діти залишились проживати з матір`ю і зареєстровані там на даний час. Протягом останнього року між сторонами почали виникати непорозуміння щодо виховання, спілкування, утримання та визначення місця проживання дітей, про що свідчить основний позов ОСОБА_1 . Крім того, рішення суду, яким буде визначено місце проживання дітей, потрібно ОСОБА_3 в зв`язку з тим, що нещодавно ОСОБА_1 забрав із дошкільного навчального закладу дочку і п`ять днів не повертав її матері. На даний час вона створила нову сім`ю, уклавши 04 листопада 2017 року шлюб з ОСОБА_8 . Діти утримуються за рахунок матері і вітчима, а ОСОБА_1 обмежився сплатою мінімальних аліментів, тому, з врахуванням інтересів дітей, доцільним буде визначити місце їх проживання з матір`ю. ОСОБА_3 спроможна надати дітям належний рівень виховання, постійно піклується про їх розвиток, сім`я має достатній дохід та належні житлово-побутові умови. Мати приділяє багато уваги дітям, опікується ними, створює для них комфортні умови проживання, навчання, розвитку, зі слів дітей, їм подобається вітчим, якого вони вважають другим татом. ОСОБА_3 має позитивну характеристику, постійно приймає участь у житті дітей в школі та дошкільному навчальному закладі, раніше не судима, не має шкідливих звичок, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Зменшивши позовні вимоги в липні 2018 року, просила визначити місце проживання дітей ОСОБА_4 , 2009 року народження, та ОСОБА_5 , 2012 року народження, разом з їх матір`ю ОСОБА_3 за місцем її проживання (а. с. 229 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено, визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , 2009 року народження, та ОСОБА_5 , 2012 року народження, разом з матір`ю ОСОБА_3 за місцем її проживання.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою та рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року та ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначав, що справа, яка стосується прав та інтересів дітей сторін, була розглянута судом першої інстанції за відсутності учасника справи (позивача), не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання. В оскаржуваному рішенні зазначено, що ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте це не відповідає дійсності.

Звертав увагу, що поняття «завчасно», застосоване в ч. 5 ст. 128 ЦПК України щодо вручення судових повісток, передбачає процедуру врахування судом всіх аспектів повідомлення учасника справи, включаючи аспекти роботи поштових служб та сервісів. Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку. Судова повістка-повідомлення про дату, час і місце судового засідання в даній справі була направлена ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення за трек-номером 149. Поштове відправлення було вручено під розписку ОСОБА_1 лише 17 липня 2024 року, себто після того, як відбулось судове засідання, що буквально означає, що станом на 15 липня 2024 року суд не знав та не міг знати, чи отримав чи ні адресат відповідну судову повістку-повідомлення.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 752/11896/17, що приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Крім того, повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причин повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду. Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками суду апеляційної інстанції щодо допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, оскільки правових підстав для заочного розгляду справи не було.

Також у постанові від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією одного з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Також у постанові від 10 травня 2023 року в справі № 405/1117/20 Верховним Судом зроблено висновок, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням ст. 128 - 130, 223 ЦПК України. Верховним Судом у цій справі зроблено висновок про те, що направлення судом кореспонденції за зазначеною позивачем у позовній заяві адресою, за якою відповідач не проживає або не зареєстрований, не можна вважати належним повідомлення про розгляд справи.

Отже, суд першої інстанції не переконався, що ОСОБА_1 вчасно, до 15 липня 2024 року, отримав поштове відправлення (рекомендований лист), яким йому було направлено судову повістку-повідомлення про проведення підготовчого чи судового засідання в справі.

Наводив зміст п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, зазначав, що вказані порушення є грубим порушенням норм процесуального закону та конвенційних прав людини на справедливий суд, що є безумовною (безальтернативною) підставою для скасування відповідного рішення суду.

Щодо ухвали суду першої інстанції про залишення первісного позову без розгляду, вказував, що оскаржуваною ухвалою йому безпідставно відмовлено у доступі до правосуддя, суду та розгляду справи (спору) по суті. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач начебто не з`явився в судові засідання, призначені на 01 липня та 15 липня 2024 року і причини неявки суду не повідомив, належним чином був повідомлений судом про день та час розгляду справи, однак це не відповідає дійсності.

Вказував, що в силу приписів ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача саме в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Зазначені положення процесуального закону повністю кореспондуються з приписами п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, відповідно до яких суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Отже, основними умовами для залишення позову без розгляду є саме повторна неявка позивача та/або представника позивача саме в судове, а не підготовче засідання, і питання належного повідомлення такого позивача про день, час та місце такого судового засідання в справі.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не звернув увагу, що у справі ще не призначалось жодного судового засідання по розгляду справи по суті. Станом на 15 липня 2024 року розгляд справи перебував стадії підготовчого провадження, а у справі проводились підготовчі засідання. Стадія підготовчого провадження у цій справі не була належним чином проведена та закінчена (ст. 189 ЦПК України). За результатами підготовчого засідання судом не вирішувалось процесуальне питання про закриття підготовчого провадження в справі та призначення справи до судового розгляду по суті (ч. 2 ст. 200 ЦПК України).

Вказував, що за умови повторної неявки позивача та/або його представника саме у підготовче засідання в справі суд першої інстанції не мав жодного права залишити первісний позов ОСОБА_1 без розгляду на цій стадії процесу.

Крім того, як вже зазначалось, в день постановлення оскаржуваної ухвали ОСОБА_1 не було належним чином повідомлено про день, час та місце проведення відповідного судового засідання (підготовчого чи судового). Процесуальне рішення суду першої інстанції про залишення первісного позову ОСОБА_1 без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України є передчасним та помилковим.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постановах від 19 травня 2021 року в справі № 752/21845/19, від 01 вересня 2021 року в справі № 757/54510/17 про те, що повторна неявка позивача саме в підготовче засідання не є підставою для залишення позову без розгляду.

Зазначав, що відповідно до протоколу судового засідання, яке відбулось 15 липня 2024 року, відразу після вирішення питання про залишення первісного позову ОСОБА_1 без розгляду, суд фактично протокольною ухвалою постановив перейти до розгляду справи по суті. В порушення п. 3 ч. 2, ч. 5 ст. 200 ЦПК України суд першої інстанції не постановляв ухвали за результатами підготовчого провадження, підготовче засідання не закінчував, думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті не з`ясовував. Отже, не визначаючи дати судового засідання для розгляду справи по суті, суд першої інстанції негайно, в той самий день та час, перейшов до розгляду справи по суті і фактично розглянув справу на стадії підготовчого провадження, а не в судовому засіданні при розгляді справи по суті.

Від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_9 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та ухвалу суду першої інстанції - без змін. Посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не узгоджуються з вимогами процесуального законодавства, правовими висновками Верховного Суду, практикою ЄСПЛ, а підстави для скасування рішення та ухвали відсутні.

Вказувала, що ухвалою суду від 08 квітня 2020 року в даній справі судом відновлено провадження в справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні, чим спростовуються доводи скаржника щодо перебування спірних правовідносин в межах підготовчого засідання.

Обґрунтовуючи належне повідомлення скаржника, вказувала, що 27 травня 2024 року в зв`язку з відсутністю електропостачання в Святошинському районному суді м. Києва справа була знята з розгляду, і судове засідання відкладене на 01 липня 2024 року. 27 травня 2024 року скаржник був присутній в Святошинському районному суді м Києва, ознайомлювався з матеріалами справи та був письмово повідомлений належним чином про наступну дату судового засідання 01 липня 2024 року, що підтверджуються особистою розпискою ОСОБА_1 в матеріалах справи про повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Однак 01 липня 2024 року в судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Як наслідок, судове засідання було відкладено на 15 липня 2024 року. Про наступну дату ОСОБА_1 повідомлявся шляхом направлення на його адресу судової повістки. За даними відстеження (трекінгу) поштових відправлено на сайті Укрпошти, судова повістка була надіслана судом 02 липня 2024 року та прибула до відділення скаржника 04 липня 2024 року. Однак судову повістку не було повернуто до суду, що виключає обставини неналежного повідомлення скаржника про дату судової повістки. Оператор поштового зв`язку проінформував скаржника про надходження 04 жовтня 2024 року на його ім`я та адресу судової повістки, і доказів зворотного суду не надано, як і не надано доказів інформування скаржника оператором поштового зв`язку про лист саме у дату або після дати судового засідання 15 липня 2024 року, що позбавило б його можливості прибути до суду або заявити клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з пізнім повідомленням та браку часу для підготовки тощо.

Як свідчить відмітка оператора поштового зв`язку від 04 жовтня 2024 року, причиною повернення поштового відправлення є «невдала спроба вручення» за відсутності позначки/примітки «адресат відсутній за зазначеною адресою». Поштове відправлення також не було повернуто в зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання, як це мало б бути у випадку ч. 3 п. 82 Правил надання послуг поштового зв`язку, якби адресат був відсутній за адресою. Відтак, невдала спроба вручення пов`язана з небажанням скаржника одержувати повістку. Скаржник не забезпечив належного отримання поштової кореспонденції внаслідок власної бездіяльності. Також ОСОБА_1 не реалізував своє право отримати інформацію про наступну дату судового засідання на загальнодоступному ресурсі «Судова влада».

Наводила судову практику Верховного Суду в постанові від 11 червня 2020 року в справі № 916/3200/17, про те, що скаржник як заінтересована особа не продемонстрував готовність брати участь на всіх етапах розгляду заяви, не вжив заходів до отримання поштової кореспонденції суду за зазначеними ним адресами, не проявив особистої старанності при захисті власних інтересів.

Також в постанові від 09 листопада 2023 року в справі № 753/114/22 Верховний Суд зазначив про те, що навіть за наявності доказів поважності причин неявки позивача суд повинен залишити позовну заяву без розгляду. Вказана норма дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Вказувала, що аналогічна ситуація в даній справі, оскільки про дату 01 липня 2024 року скаржник повідомлений належним чином, проте не з`явився, про причини неявки не повідомив. 15 липня 2024 року є датою повторної неявки ОСОБА_1 в судове засідання, і з огляду на вимоги ЦПК України та правові висновки Верховного Суду причина цієї неявки не враховується судом.

На день вирішення спору судом через загальнодоступні сервіси Укрпошти з`ясовано, що відправлена судова повістка скаржнику на день постановлення рішення та ухвали, що оскаржуються, не вручена, проте перебуває у відділенні з 04 жовтня 2024 року.

З огляду на значну тривалість такої дії, з урахуванням положень ст. 11, 12, 13 ЦПК України скаржник мав об`єктивну, забезпечену судом можливість бути повідомленим у належний спосіб про дату судового засідання, але зі своєї вини таким правом не скористався.

Це підтверджується тим, що відправлена кореспонденція на адресу ОСОБА_1 в період з 04 липня 2024 року перебувала у поштовому відділенні, не поверталася за зворотною адресою, була невдала спроба вручення, і відправлення знаходилось весь час у точці видачі. Доказів про протилежне матеріали справи не містять.

Посилалася на принцип добросовісності, закріплений у ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, правові висновки Верховного Суду в постанові від 10 вересня 2018 року в справі № 920/739/17.

Наголошувала, що справа перебуває в провадженні суду першої інстанції з 2018 року, при цьому після звернення ОСОБА_3 з зустрічним позовом всі відкладення розгляду справи відбувались виключно за клопотанням відповідача, який є особою, що ініціювала процесуальні дії, що перешкоджали розгляду справи по суті (подача клопотань, скарг на дії державного виконавця, апеляційних скарг на ухвали суду, неявки без повідомлення причин). Всі шість років учасники справи та їх діти перебували у стані невизначеності, що не узгоджується з правом на справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних свобод чи інтересів фізичних осіб.

Вказувала, що матеріали справи містять заяви по суті справи, підписані скаржником. Станом на час ухвалення рішення та постановлення ухвали, які оскаржуються, процесуальні строки подання до суду будь-яких заяв, клопотань, додаткових доказів є такими, що сплинули. Вказане свідчить про те, що право ОСОБА_1 висловити суду власну правову позицію у визначеному ЦПК України вигляді забезпечене судом першої інстанції та реалізовано скаржником.

Вказувала, що поведінка ОСОБА_1 у справі не свідчить про його готовність брати участь у всіх етапах розгляду та утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а доводи його апеляційної скарги не містять передбачених законодавством України та нормами міжнародного права підстав для скасування судового рішення та ухвали.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи 15 липня 2024 року.

Так, судом встановлено, що з позовом про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми позивач ОСОБА_1 звернувся в січні 2018 року, провадження в справі відкрито ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року та призначено підготовче засідання на 19 квітня 2018 року (а. с. 17 т. 1).

30 березня 2018 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов про визначення місця проживання дітей (а. с. 27 т. 1).

В підготовчому засіданні, призначеному на 19 квітня 2018 року, оголошувались перерви і справа знімалася зі складу: до 21 червня 2018 року (а. с. 122 - 123 т. 1), до 11 липня 2018 року (а. с. 207 т. 1), до 18 вересня 2018 року (а. с. 217 т. 1), до 16 листопада 2018 року (а. с. 15 т. 2), до 21 грудня 2018 року (а. с. 102 т. 2), до 11 лютого 2019 року (а. с. 123 т. 2), до 12 лютого 2019 року (а. с. 189 т. 2), до 25 березня 2019 року (а. с. 193 т. 2), до 16 травня 2019 року (а. с. 244 т. 2), до 31 травня 2019 року (а. с. 20 т. 3), до 03 вересня 2019 року (а. с. 25 т. 3); відомості щодо проведення засідання 03 вересня 2019 року в матеріалах справи відсутні; наступними судовими повістками учасників справи викликано в засідання на 09 жовтня 2019 року (а. с. 81 т. 3), 09 жовтня 2019 року суд видалився до нарадчої кімнати до 10 жовтня 2019 року і постановив ухвалу про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи (а. с. 94 т. 3), ухвалу про задоволення клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів (а. с. 97 т. 3); в засіданні 10 жовтня 2019 року оголошено перерву до 05 листопада 2019 року (а. с. 101 т. 3), відомості щодо проведення засідання 05 листопада 2019 року в матеріалах справи відсутні; наступними судовими повістками учасників справи викликано в засідання на 29 листопада 2019 року (а. с. 131 т. 3), згідно довідки Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року, в зв`язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, слухання справи перенесено на 30 січня 2020 року (а. с. 153 т. 3), в засіданні 30 січня 2020 року судом постановлено ухвалу про призначення експертизи (а. с. 219 т. 3); в зв`язку з поданням апеляційної скарги ОСОБА_1 справу було направлено до Київського апеляційного суду; постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року апеляційну скаргу було залишено без задоволення, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року - без змін (а. с. 36 т. 4), ухвалою від 16 червня 2021 року поновлено провадження в справі та призначено справу до розгляду на 27 липня 2021 року (а. с. 100 - 101 т. 4); згідно довідки Святошинського районного суду м. Києва від 27 липня 2021 року, в зв`язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, слухання справи перенесено на 29 вересня 2021 року (а. с. 114 т. 4), в засіданні 29 вересня 2021 року оголошено перерву до 18 жовтня 2021 року (а. с. 160 т. 4), в засіданні 18 жовтня 2021 року судом постановлено ухвалу про призначення експертизи (а. с. 163 т. 4), ухвалою від 08 квітня 2024 року відновлено провадження у справі та призначено засідання на 27 травня 2024 року (а. с. 85 т. 5), згідно довідки Святошинського районного суду м. Києва від 27 травня 2024 року, справа знята з розгляду в зв`язку з відсутністю електроенергії (а. с. 93 т. 5), про наступне засідання на 01 липня 2024 року ОСОБА_1 та представник ОСОБА_3 повідомлені під розписку (а. с. 94 т. 5), 01 липня 2024 року в зв`язку з неявкою позивача оголошено перерву до 15 липня 2024 року (а. с. 105 т. 5).

Апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи наявна судова повістка, якою викликано ОСОБА_1 в засідання на 15 липня 2024 року, однак згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, дана судова повістка вручена ОСОБА_1 17 липня 2024 року, тобто фактично після проведення засідання (а. с. 134 т. 5).

Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу 15 липня 2024 року за відсутності ОСОБА_1 , щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим позбавив його можливості скористатись наданими йому процесуальними правами при розгляді справи та на обґрунтування своїх вимог.

Апеляційний суд також приймає до уваги та погоджується з доводами апеляційної скарги, що в порушення п. 3 ч. 2, ч. 5 ст. 200 ЦПК України суд першої інстанції не постановляв ухвали за результатами підготовчого провадження, підготовче засідання не закінчував, думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті не з`ясовував, і не визначаючи дати судового засідання для розгляду справи по суті, суд першої інстанції 15 липня 2024 року перейшов до розгляду справи по суті, фактично розглянувши справу на стадії підготовчого провадження, а не в судовому засіданні при розгляді справи по суті.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Разом із тим, визнання позову відповідачем в даному випадку відсутнє.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, апеляційним судом встановлено обставини, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції в зв`язку із порушенням норм процесуального права, рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_3 , апеляційний суд враховує, що відповідачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заявлено будь-яких клопотань для усунення можливих процесуальних недоліків, допущених судом першої інстанції при розгляді справи, та вирішує спір за доказами, наявними в матеріалах справи.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 6, 7 т. 1).

04 листопада 2017 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з громадянином Естонії ОСОБА_10 (а. с. 33 т. 1).

Згідно довідок Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 від 04 лютого 2019 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на обліку у лікаря психіатра не перебувають (а. с. 174 - 175 т. 2).

Згідно довідки компанії «Харріс Сістемс Лтд» від 09 січня 2019 року, ОСОБА_8 працює старшим менеджером по роботі з клієнтами з 2006 року та отримує місячну заробітну плату 1500 євро (а. с. 181 т. 2).

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА ОСОБА_3 та неповнолітні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з 29 травня 2012 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 46 - 48 т. 1).

Згідно актів обстеження умов проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 затверджених начальником служби у справах дітей Святошинської РДА м. Києва в 2017 році, за місцем їх проживання АДРЕСА_2 , а також в 2018 році за місцем їх проживання АДРЕСА_4 , житлово-побутові умови проживання малолітніх дітей разом з матір`ю та вітчимом створені належним чином (а. с. 41 т. 1, 7 т. 2).

Відповідно до висновку Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 11 травня 2019 року № 107-40/3767, рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_3 . Працівники служби у справах дітей та сім`ї проводили бесіду з малолітніми ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , під час бесіди діти повідомили, що бажають проживати з матір`ю. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_1 повідомив, що для стабілізації психо-емоційного стану дітей потрібно вилучити дітей від матері ОСОБА_3 та влаштувати їх до реабілітаційного центру або патронатної сім`ї (а. с. 11 - 17 т. 3).

Розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 03 березня 2020 року № 190 визначено способи участі у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а саме в період навчання у школі щовівторка та щочетверга з 14:00 до 16:00 на території середньої загальноосвітньої школи № 125 Святошинського району м. Києва у присутності соціального педагога закладу; під час шкільних канікул щовівторка та щочетверга з 12:00 до 14:00 на території Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді у присутності фахівця із соціальної роботи (а. с. 58 т. 4).

Згідно акту обстеження умов проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 28 лютого 2020 року головними спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації за адресою АДРЕСА_4 , діти в розмові з працівником служби повідомили, що не мають бажання бачитись з батьком ОСОБА_1 , навіть у присутності матері та вчителя. ОСОБА_4 повідомив, що його батьком є ОСОБА_13 ( ОСОБА_7 ) (а. с. 64 т. 4).

На даний час ОСОБА_3 разом з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Постановою Пярнуського Повітового суду Естонської республіки від 07 травня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про повернення до України дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі Гаазької Міжнародної конвенції від 25 жовтня 1980 року про застосування цивільного законодавства щодо викрадення дітей (а. с. 130 - 158 т. 4).

Згідно п. 16 постанови Пярнуського Повітового суду Естонської республіки від 07 травня 2021 року «Забезпечення стабільного та надійного середовища для дітей», згідно з усіма зібраними доказами у справі, в тому числі, з письмовою думкою від 09 квітня 2021 року органу опіки м. Пярну, за довідкою Ряямаської основної школи від 06 листопада 2020 року, думкою представника дитини від 19 квітня 2021 року та результатами слухання ОСОБА_14 та ОСОБА_15 знаходяться у стійкому, соціально надійному та стабільному стані з осені 2020 року в Естонії у матері ОСОБА_16 та її чоловіка ОСОБА_17 та його батьків. Діти були на літніх канікулах в Естонії у 2019 році, з вересня 2020 року ходили до школи недалеко від дому. 06 листопада 2020 року Ряямаська базова школа підтвердила, що діти адаптувалися у своєму класному колективі, вивчають мову, вдома добра підтримка. Спеціаліст з захисту прав дітей зустрічалася з сім`єю у них вдома та встановила, що у дітей добрі умови для виховання - у обох своя кімната, мебльована для їх віку. Також при слуханнях у квітні 2021 року діти самі підтвердили суду, що живуть в Естонії вже 7 місяців, їм подобається жити в Естонії разом з мамою, татом ОСОБА_13, подобається ходити до школи, тут у них друзі, їм тут дуже спокійно, можна також ходити на двір. Беручи до уваги, що діти жили увесь час з мамою, з 2016 року батько разом з дітьми не живе, у дітей склався стійкий і стабільний спосіб життя в Естонії, до якого вони добре адаптувалися, буде явно шкідливим несподіване повернення дітей в Україну, де вони відчували постійний страх перед батьком. Заявник ОСОБА_18 у своїй заяві відзначив та листом від 22 вересня 2020 року Прикордонної служби України також доведено, до заявник дізнався про проживання дітей в іншій державі вже 22 вересня 2020 року. Заяву про повернення дітей в Україну ОСОБА_19 подав до суду Естонії лише 29 березня 2021 року, тобто більш ніж через півроку.

Через вищезазначене, на підставі ст. 13 абзац 1 б) Гаазької Конвенції Пярнуський Повітовий суд Естонської республіки зайняв позицію, що заяву ОСОБА_20 слід залишити без задоволення та неповнолітніх дітей не повертати в Україну, надаючи пріоритет найкращим інтересам дітей та надаючи можливість дітям продовжити надійне та спокійне життя в Естонії разом з матір`ю (а. с. 157 т. 4).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Враховуючи, що станом на час розгляду справи старша дитина сторін ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг віку п`ятнадцяти років, він вільно обирає собі місце проживання, відтак, місце проживання ОСОБА_4 вже не може бути визначене судом і позов ОСОБА_3 в частині вимог про визначення місця проживання ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Верховний Суд зазначав, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини (постанова Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22), вказано, що факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того, чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання, чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним із батьків в Україні.

Проте, з урахуванням введення воєнного стану в Україні, безпековою ситуацією, суди повинні оцінити не лише умови, які існували за місцем постійного проживання дітей в Україні, але і умови їх середовища за місцем тимчасового, але тривалого перебування, яке може сформувати стале середовище у малолітніх дітей з огляду на те, що перспективи повернення їх до постійного місця проживання в Україні на сьогодні неможливо визначити чи прогнозувати (постанова Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 753/17344/19).

За висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», № 31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року).

Апеляційний суд враховує, що згідно висновку Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 11 травня 2019 року № 107-40/3767, рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_3 (а. с. 11 - 17 т. 3).

Судом не встановлено, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини.

При вирішенні даної справи апеляційний суд враховує, що неповнолітня дитина має більшу прихильність до матері, як до особи, яка постійно проживає з нею, здійснює щоденний догляд та турботу. Разом з тим, судом не встановлено обставин, за яких проживання дитини з матір`ю могло б негативно впливати на неї.

При цьому суд виходить із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини і враховує, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2020 року проживає в Естонії разом з матір`ю, вітчимом і братом, в спокійному, безпечному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним, має стійкі зв`язки у цьому середовищі, організоване навчання та дозвілля, комфортні побутові умови, нею висловлено бажання проживати з матір`ю та небажання повертатись в Україну, оскільки вона боїться батька.

Вказані обставини встановлені рішенням Пярнуського Повітового суду Естонської республіки від 07 травня 2021 року, яким відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про повернення до України дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі Гаазької Міжнародної конвенції від 25 жовтня 1980 року про застосування цивільного законодавства щодо викрадення дітей.

Апеляційний суд також враховує, що вітчим дитини ОСОБА_7 , з яким матір`ю дитини ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, офіційно працевлаштований, отримує стабільний заробіток і має можливість утримувати сім`ю.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, враховуючи ставлення сторін до дитини, участь кожного з них у її вихованні, більшу прихильність дитини до матері, яка створила належні умови для виховання та розвитку дитини, яка має стійкі соціальні зв`язки за нинішнім місцем проживання, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, апеляційний суд визначає місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_3 .

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушеннями норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, визначивши місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_3 за місцем її проживання.

В частині вимог про визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позов задоволенню не підлягає з наведених вище підстав.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції про залишення без розгляду первісного позову ОСОБА_1 , враховуючи таке.

Із матеріалів справи вбачається, що в січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до Святошинського районного суду м. Києва.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання на 19 квітня 2018 року (а. с. 17 т. 1).

Відповідно до ст. 196, ч. 1, 2 ст. 200 ЦПК України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. У підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду; закриття провадження у справі; закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в порядку п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України Святошинським районним судом м. Києва не постановлялась, і позов ОСОБА_1 залишено без розгляду в підготовчому засіданні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 19 травня 2021 року в справі № 752/21845/19, від 01 вересня 2021 року в справі № 757/54510/17, що повторна неявка позивача саме в підготовче засідання не є підставою для залишення позову без розгляду, з огляду на те, що такі правові висновки зроблені Верховним Судом до внесення змін до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, які набрали законної сили 18 жовтня 2023 року.

Отже, правом на залишення заяви без розгляду суд наділений лише за сукупності певних установлених законом умов: належного повідомлення позивача про час та місце судового засідання; повторної неявки позивача в підготовче засідання чи в судове засідання, яка в такому разі визнається як друга поспіль неявка; ненадходження від позивача клопотання про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення перешкоджає розгляду справи.

Разом із тим, як вже встановлено апеляційним судом в межах цієї постанови, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи на 15 липня 2024 року, враховуючи відсутність розписок, та оскільки згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштової кореспонденції, він отримав судову повістку лише 17 липня 2024 року після судового засідання.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про другу поспіль неявку позивача в судове засідання є передчасними та помилковими.

Докази повідомлення позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи будь-яким іншим чином в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи наведене, є безпідставними посилання суду першої інстанції на судову практику ЄСПЛ, згідно якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та виконувати процесуальні обов`язки.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу, що ОСОБА_1 мав об`єктивну, забезпечену судом можливість бути повідомленим у належний спосіб про дату судового засідання, але зі своєї вини таким правом не скористався, відхиляються апеляційним судом як припущення.

Крім того, доводи відзиву на апеляційну скаргу, що право ОСОБА_1 висловити суду власну правову позицію у визначеному ЦПК України вигляді забезпечене судом першої інстанції та реалізоване боржником, не знімають із суду обов`язку перевіряти належне повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання, та діяти відповідно до вимог процесуального закону.

Позивач не відмовлявся в будь-який опосередкований спосіб від своїх вимог і в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази про втрату його інтересу до власної позовної заяви, відтак, використаний судом процесуальний засіб у виді залишення позову без розгляду не є пропорційним досягнутій цілі обмеження права позивача на судовий захист.

Виходячи із вищевикладеного, ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року не може вважатись законною та обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

За таких обставин ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Апеляційним судом не здійснюється перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов ОСОБА_3 залишається задоволеним в частині вимог щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , а в частині первісного позову ОСОБА_1 справа направляється на продовження розгляду до суду першої інстанції, тобто власного рішення по суті спору апеляційним судом не ухвалюється.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року про залишення позову без розгляду скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей задовольнити частково.

Визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_3 за місцем її проживання.

В решті позову ОСОБА_3 відмовити.

Направити справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.