Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/2714/23
Провадження № 2/376/166/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2024 р. Сквирський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Батовріної І.Г.,

за участю секретаря Борисевич Д.Л.

розглянувши в м.Сквири у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Віді-страхування" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди-

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Віді-страхування» звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 25.02.2022 на автомобільній дорозі Н-02-М-06 -Кременець-Біла Церква-Ржищів-Канів-Софіївка 373км. 100м., сталася дорожньо-транспорта пригода за участю транспортних засобів «Volvo» д.н.з. НОМЕР_1 та «ВАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Сквирського районного суду Київської області від 25.07.2022 провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП закрито на підставі ст. 38 КУпАП.

Власник (страхувальник) транспортного засобу «Volvo» д.н.з. НОМЕР_1 10.08.2022 звернулась із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. 19.08.2022 позивачем, на підставі заяви, Страхового акту №13940 від 17.08.2022 та листа «Креді аріколь банк», звіту №МК 0151_22_Willis_АА5577ВС_Volvo_V40 здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 261200 грн.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована. В зв`язку з чим, до страховика перейшло право вимоги відшкодування шкоди заподіяної винною особою у вказаному вище розмірі. Після здійснення страхового відшкодування позивачем на адресу відповідача направлявся лист щодо компенсації суми виплаченого страхового відшкодування, однак зазначений лист відповідачем проігноровано, жодних дій, спрямованих на врегулювання питання страхового відшкодування у позасудовому порядку з боку відповідача не вживалося. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_1 суму страхового відшкодування саме в розмірі 261200 грн та судові витрати у справі.

10 жовтня 2023 року ухвалою судді Сквирського районного суду Київської області вказаний позов прийнято до провадження і справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

11 січня 2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки його не визнано винним у вказаному ДТП, в мотивувальній частині постанови Сквирського районного суду Київської області від 25.07.2022 встановлено відсутність події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що звільняє його від відшкодування шкоди. У задоволенні позову просив відмовити.

30 січня 2024 року представником позивача надано відповідь на відзив, в якій представник позивача наголошувала на тому, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не закрито з приводу відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, а закрито провадження на підставі ст. 38 КУпАП, яка не є реабілітуючою. Останнім також не надано доказів щодо відсутності його вини у вчиненні ДТП, в той час як його пояснення при складанні протоколу про адміністративне правопорушення є зізнавальними та узгоджуються з іншими матеріалами справи про адміністративне правопорушення. На підтвердження вини відповідача у вказаному ДТП додала фотокартки.

За клопотанням відповідача, ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 20.02.2024 судом витребувано копію страхової справи та матеріали справи про адміністративне правопорушення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала на підставах зазначених в позові, просила їх задовольнити.

Представник відповідача, адвокат Гривачевська Л.М., в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність , оскільки ОСОБА_1 ПДР України не порушував, його вина не встановлена, а тому відсутні підстави для відшкодування шкоди, заподіяної в наслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечував щодо участі у спірному ДТП та відсутність на момент пригоди полісу обов`язкового страхового цивільно-правової відповідальності, разом з тим просив відмовити в задоволенні позову, оскільки він не винен в даному ДТП. Зазначив, що пояснення додані до протоколу про адміністративне правопорушення написані працівниками поліції, він лише їх підписав.

Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Крім того згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так судом встановлено, що 25 лютого 2022 року о 10 годині 20 хвилин, на автодорозі Н-02/М06 373км+100м. у напрямку м.Біла Церква Київської області, при зустрічному роз`їзді між транспортними засобами Volvo д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та ВАЗ д.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , сталось ДТП.

За результатами ДТП, 27.06.2022 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №232678 відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, яким останньому інкриміновано порушення п.13.1 ПДР України.

Постановою судді Сквирського районного суду Київської області від 25.07.2022 у справі №376/1238/22, провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП - закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП. (а.с.10-11)

Як вбачається з мотивувальної частини вказаної вище постанови, судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять фактичних даних, які б підтверджували вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Як встановлено в судовому засіданні, вказана постанова суду набрала законної сили, з заявою про роз`ясненя постанови суду сторони не з`являлись.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №Аса-0781, укладеного 25.11.2021 між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Віді-страхування» та ОСОБА_2 (а.с. 3-7).

10 серпня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до позивача із заявою про подію та на виплату за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу .

17 серпня 2022 року позивачем складено страховий акт №13940, яким визнано дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 25.02.2022, страховим випадком та визначено розмір страхового відшкодування власнику транспортного засобу марки «Volvo», державний номер НОМЕР_1 у розмірі 261200грн.

19.08.2022 Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Віді-страхування» згідно з договором страхування, на підставі вищевказаної заяви, страхового акту № 13940 від 17.08.2022, листа ПАТ «Креді агріколь банк» від 05.08.2022, звіту №МК 0151_22_Willis_АА5577ВС_Volvo_V40 здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 261200 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2395 від 19.08.2022.(а.с.80)

Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування розрахунку вартості страхового відшкодування транспортного засобу пошкодженого в наслідок ДТП.

Станом на момент ДТП, тобто 25 лютого 2022 року, відповідальність власника транспортного засобу марки «ВАЗ», державний номер НОМЕР_2 , яким керував відповідач, перед третіми особами не було застраховано, що підтверджується наданим до суду витягом з Централізованої бази даних МТСБУ (а.с.62).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність відповідача, станом на момент скоєння ДТП застрахована не була, до Товариства з додатковою відповідальністю «Віді-страхування» перейшло право зворотної вимоги (суброгації) до ОСОБА_1 , як до особи, відповідальної за відшкодування заподіяних збитків.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Така ж позиція викладена уст. 27 Закону України «Про страхування».

Відповідно до наведених положень, до страховика в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Перехід права вимоги від страхувальника до страховика за договором добровільного страхування є суброгацією.

Відповідно до ст. 980 Цивільного кодексу України та ст. 4 Закону України «Про страхування» предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття регрес та суброгація. Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому, регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема,статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК суброгація застосовується лише до майнового страхування.

Із правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення з особи, винної у настанні страхового випадку, сум виплаченого страховою компанією страхового відшкодування, викладеного в постанові від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 вбачається, що при розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив наступний правовий висновок: у разі настання страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу у потерпілої особи виникає право або вимагати відшкодування шкоди від особи, винуватої в її заподіянні, або вимагати виплати страхового відшкодування від страхової компанії, з якою нею укладено договір добровільного страхування автомобіля. У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, винуватої у заподіянні шкоди (ст. 993 ЦК України). При цьому, перебіг позовної давності не змінюється і він обчислюється від дня настання страхового випадку (ч. 1 ст.261, ст.262 ЦК України).

Страхувальник, який отримав майнову шкоду, набув право вимоги відшкодування до заподіювача, але у зв`язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача.

Таким чином, у спірному зобов`язанні відбулася заміна кредитора, а саме, страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, до Товариства з додатковою відповідальністю «Віді-страхування» перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 на підставі ст. 993 ЦК України - в порядку суброгації.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з листом від 19.04.2023, яку було надіслано рекомендованим листом, однак він залишився поза увагою останнього (а.с.84).

Посилання відповідача та його представника щодо відсутності підстав для виплати страхового відшкодування у зв`язку з закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП суд до уваги не приймає.

Так, у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі N 641/2795/16-ц зазначено, що "не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо".

Закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП (постанова Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі N 686/4557/18)

Відповідно до п.7 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Правила статті 38 КУпАП визначають строки накладення адміністративного стягнення. За приписами ч. 2 ст.38 КУпАП встановлено, що якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені в частині 3-4 цієї ж статті.

Отже, системний аналіз вказаних норм дозволяє прийти до висновку, що закриття провадження у справі на підставі п.7 ч.1 статті 247 КУпАП можливе за одночасної наявності кількох умов, а саме вчинення чи виявлення адміністративного правопорушення та спливу строку, передбаченого статтею 38 цього Кодексу.

Оглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення №376/128/22, суд приходить до висновків, що суддя Сквирського районного суду Київської області Коваленко О.М. не робив висновків щодо відсутності у діях ОСОБА_1 вини у скоєнні ДТП та порушення ним вимог ПДР, оскільки б у такому разі, закриваючи провадження у справі, суд керувався б спеціальною нормою (п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП), тоді як у даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі з підстав закінчення строків, передбачених статтею 38 КУпАП, яка не є реабілітуючою обставиною, та не спростовує наявність вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП, яка сталася 25 лютого 2022 року.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у частині другій статті 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідачем ОСОБА_1 не надано належних доказів щодо відсутності його вини у скоєнні ДТП, яка сталася 25 лютого 2024 року.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

На підставі викладеного, оцінивши належність, достовірність, достатність доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування обґрунтовані, підтверджені вказаними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.

Враховуючи, що позов задоволено в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача понесені останнім судові витрати у справі у вигляді сплаченого судового збору за подачу позову до суду у розмірі 3918 грн.

Керуючись ст. ст.367,374,375,381-384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Віді-страхування" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Віді-страхування" суму відшкодування шкоди в розмірі 261200грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Віді-страхування" сплачений судовий збір у розмірі 3918грн..

Повний текст рішення буде виготовлений до 07 червня 2024 року.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.Г.Батовріна