КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 756/11066/22

провадження № 22-ц/824/1524/2024

18 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Ратнікової В. М., Ящук Т. І.

при секретарі Усковій Я. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць Інна Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Чайки Миколи Миколайовича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2023 року в складі судді Шролик І. С.,

встановив:

28.11.2022 ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності від 22.07.2009, яке видано на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 16.07.2009 №1134-С/КІ та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за №45690 від 28.07.2009 у реєстровій книзі №587-114.

15.11.2022 року до вказаної квартири намагалися проникнути невідомі особи, які представились новими власниками, а один із чоловіків представився консьєржу новим власником ОСОБА_2 та залишив копії власних документів на цю квартиру.

Відповідно до наданої копії договору купівлі-продажу квартири, вказаний договір було укладено 11 листопада 2022 року між ОСОБА_3 (продавець), від імені якого на підставі довіреності , посвідченої 18.10.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. за реєстровим №4667 діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 (покупець). Квартира, що відчужується, належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О. О. 07 жовтня 2022 року за реєстровим №11943.

Позивач зазначала, що їй невідома жодна із вказаних осіб, будь-яких договорів купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 вона не підписувала, довіреностей на розпорядження квартирою не надавала, тобто переоформлення квартири здійснено за допомогою підроблених документів без її участі, відома та згоди.

За фактом заволодіння її майном шахрайським шляхом до Оболонського УП ГУ НП у місті Києві 16.11.2022 була подана відповідна заява про вчинення кримінального правопорушення.

Посилаючись на вказані обставина, вимоги ст. 388 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2023 року позов задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

17.10.2023 представник ОСОБА_2 - адвокат Чайка М. М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, за ОСОБА_2 .

Свої доводи мотивує тим, що факт набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Заєць І. О., презумпція правомірності якого спростована не була. За таких підстав всі права, набуті ОСОБА_2 за цим договором повинні безперешкодно здійснюватися. Відомості про право власності зареєстровано в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином, факт набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру офіційно визнано та підтверджено державою. Викладене свідчить про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири.

Вважає, що всі доводи позивача щодо підстав витребування вказаної квартири зводяться до припущень та безпідставн6их звинувачень інших осіб. Будь-яких доказів наявності тих обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, останнім не надано.

Крім цього, 27.02.2023 та 15.03.2023 відповідач ОСОБА_2 надіслав суду заяви, в яких просив зупинити провадження у справі у зв`язку з перебуванням у лавах ЗСУ. Ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення, що на думку відповідача є порушенням ст. 251 ЦПК України.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Гайдаш О. В. просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином (а.с. 101-104 т.2).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 22 липня 2009 року на ім`я ОСОБА_1 . Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 , складається з 3 кімнат, жилою площею 66,10 кв.м, загальною площею 127,20 кв.м., дійсно належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

07 жовтня 2022 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков О. О. посвідчив договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_1 (продавець) передає у власність, а ОСОБА_3 (покупець) приймає у власність квартиру, що складається з 3 кімнат, жилою площею 66,10 кв.м, загальною площею 127,20 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та сплачує за неї грошову суму в розмірі 2 924 570 грн.

11 листопада 2022 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць І. О. посвідчив договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 18.10.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. за реєстровим №4667, діє ОСОБА_4 ( продавець) продає та передає у власність, а покупець ОСОБА_2 приймає у власність квартиру, що складається з 3 кімнат, жилою площею 66,10 кв.м, загальною площею 127,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж за домовленістю сторін вчинено за 2 000 000 грн.

11 листопада 2022 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць І. О. провів державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2

16 листопада 2022 року до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві звернуся представник ОСОБА_1 - адвокат Гайдаш О. В. з заявою про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України стосовно заволодіння шахрайським шляхом квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Реєстру досудових розслідувань, 06.12.2022 було зареєстровано кримінальне провадження № 0002992.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №756/11066/22 експертами КНДІСЕ від 01.06.2023, підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься в графі "продавець" ліворуч від рукописного запису " ОСОБА_1 " на зворотній стороні аркуша договору купівлі купівлі-продажу квартири від 07 жовтня 2022 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О. О. та зареєстровано в реєстрі за № 11943, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Також судом першої інстанції досліджено копію паспорта позивача ОСОБА_1 та копію паспорта особи, яка назвалася « ОСОБА_1 », що міститься в нотаріальній справі при посвідченні договору купівлі-продажу 07 жовтня 2022 року, встановлено, що фотокартки на першій сторінки паспорта на прізвище ОСОБА_1 різняться (а.с.10,117 т.1).

На підставі досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач протиправно та незаконно була позбавлена своєї приватної власності, а тому остання підлягає витребуванню на її користь з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона не мала волевиявлення на вчинення договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2022 року, на підставі якого було продано належну їй квартиру.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 07 жовтня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом 07 жовтня 2022 року, позивач не підписувала, тобто не мала волевиявлення на вчинення правочину.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їх волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Установивши, що спірне нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 вибуло з власності позивачки поза її волею, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, для витребування цього майна з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь позивачки.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неможливість витребування майна на підставі статті 388 ЦК України належним чином не обґрунтовані.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, зокрема розглянув справу за наявності клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Кучака Ю. та про зупинення провадження у справі до припинення його перебування у складі Збройних Сил України є необґрунтованим.

Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).

У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи».

У постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року в справі № 6-1957цс16 зазначено, що «межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі».

У справі, що переглядається, до клопотання про зупинення провадження у справі представником відповідача було надано копію військового квитка ОСОБА_2 , з відміткою про те, що з 14.04.2022 на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 призваний у Збройні Сили України по мобілізації та довідку ТВО командира військової частини НОМЕР_1 про те, що молодший сержант ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 07.11.2022.

Надані представником відповідача документи не підтверджують наявність підстав для зупинення провадження у справі, які передбачені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність ухваленого судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Чайки Миколи Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.06.2024.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: В. М. Ратнікова

Т. І. Ящук