КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/1286/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради - Бутрик Анастасії Олегівни,

розглянувши у відкритому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_2

до Одеської міської ради,

Виконавчого комітету Одеської міської ради,

Департаменту міського господарства Одеської міської ради,

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 08.12.2023 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси через Електронний суд в електронній формі з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20.04.1998 року за №116825, зареєстроване та записане в реєстрову книгу №4-13824.

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 07 вересня 1996 року у зв`язку з виділенням земельної ділянки для проектування та будівництва комплексу будівель консульської установи, площею 0,97 га, за адресою: Гагарінське плато 14, Одеською міською Радою народних депутатів (наразі - Одеська міська рада) прийнято рішення №379, яким визначено необхідність зносу старої та малоцінної жилої забудови з подальшим відселенням мешканців.

Як наслідок, ОСОБА_4 (прізвище до заміжжя « ОСОБА_5 ») за розпорядженням №850 від 17.10.1997 року отримала ордер на жиле приміщення № 1280 серія ПР від 31.10.1997 р. на окрему 1-кімнатну квартиру за АДРЕСА_2 , жилою площею 16,8 кв.м., який видано Приморською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської Ради народних депутатів.

У подальшому, як стверджує позивачка, квартира була приватизована, що підтверджується Розпорядженням органу приватизації від 20.04.1998 р. № 116825.

Після фактичного завершення приватизації квартири (у квітні 1998 року), відбулись зміни в законодавстві, якими було врегульовано порядок державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна «Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженою наказом Держбуду України від 09.06.1998 року № 121.

Однак, позивачка вказує, що нею не було зареєстровано право власності на належну їй квартиру після приватизації в Одеському міському бюро технічної інвентаризації, у зв`язку з чим виникла необхідність провести реєстраційні дії вже відповідно до чинного законодавства.

Наразі, зазначене право підлягає реєстрації відповідно до Закону України від 25.12.2015 р. № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

З метою проведення державної реєстрації прав, представник позивача за довіреністю звернулась до Державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_6 Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області з заявою про державну реєстрацію власності, а саме: однокімнатної квартири, загальною площею 30,90 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 .

Однак, як вказує позивач, не зважаючи на надання правовстановлюючих документів, 04 вересня 2023 року державний реєстратор прийняв рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №69136388, з підстав наявних суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження, виходячи з того, що згідно з відповіддю Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" Одеської міської ради від 01.09.2023 № 29165/04-04 право власності на вказану квартиру значиться зареєстрованим за Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Степановою І.А. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 08.10.1997 року № 2167, реєстраційний запис зроблено 09.10.1997 р. за реєстровим номером 400 у реєстровій книзі 1 м/с дк на сторінці 15.

Враховуючи вказані обставини, фактичне не визнання права власності позивача на належне останньому майно, не можливість здійснити дії з державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі належних правовстановлюючих документів, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Коваленко О.Б.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.01.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

06.02.2024 року від представника Одеської міської ради в електронній формі надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості.

16.02.2024 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про залучення до участі по справі в якості співвідповідачів: Виконавчий комітет Одеської міської ради та Департамент міського господарства Одеської міської ради.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 23.02.2024 року вказане клопотання задоволено та залучено до участі по справі в якості співвідповідачів: Виконавчий комітет Одеської міської ради та Департамент міського господарства Одеської міської ради.

03.04.2024 року керівником апарату Київського районного суду міста Одеси, у зв`язку з припиненням повноважень судді Коваленко О. Б. з досягненням 65-річного віку, видано розпорядження №37 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, на підставі якого проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, відповідно до якого справу розподілено судді Калініченко Л.В., що підтверджується протоколом від 03.04.2023 року.

Оглянувши матеріали справи, судом встановлено, що позовна заява відповідає вимогам статті 175, 177 ЦПК України.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 05.04.2024 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи спочатку, визначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

27.05.2024 року до суду в електронній формі через підсистему Електронний суд надійшло клопотання від представника відповідача Одеської міської ради про приєднання доказів.

28.05.2024 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання доказів.

28.05.2024 року судом у підготовчому судовому засіданні задоволено вказані клопотання представника позивача та відповідача Одеської міської ради, приєднано надані докази до матеріалів справи.

Також, 28.05.2024 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

До судового засідання призначеного на 17.06.2024 року з`явились:

- представник позивача ОСОБА_1 , яка позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити;

- представник відповідача Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради - Бутрик Анастасія Олегівна, яка заперечувала проти задоволення позову.

Представник Департаменту міського господарства Одеської міської ради до судового засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Підстав для відкладення судового засідання судом у відповідності до положень статті 223 ЦПК України не встановлено.

Враховуючи викладене, думку сторін по справі, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 17.06.2024 року за наявною явкою сторін по справі.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим до задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , дівоче прізвище « ОСОБА_5 », що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про одруження.

Також з поданих документів вбачається, що на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 02.07.2019 року видано паспорт громадянина Федеративної республіки Німеччини.

17.10.1997 року Виконавчим комітетом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради видано розпорядження №850, прийнято рішенням, яким за наслідком рішення РВК №379 від 07.09.1996 року про передання генеральному консульству російської федерації в місті Одесі земельної ділянки площею 0,97 га, за адресою: Гагарінське плато 14, визначено необхідність для відселення ОСОБА_8 до відокремленої 1-кімнатної квартири, площею 16,6 кв.м., в будинку АДРЕСА_4 .

За наслідком чого вказаним рішенням зокрема вирішено видати ордер на відокремлену квартиру АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_9 .

За наслідком чого, на підставі вказаного розпорядження, 31.10.1997 року Приморською районною адміністрацією виконавчого комітету народних депутатів Одеської міської ради видано ордер на жиле приміщення №1280 серії ПР на ім`я ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_2 .

20.04.1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів ОСОБА_4 видано розпорядження органу приватизації за №116825 про передання у власність квартиру АДРЕСА_5 .

На підставі даного розпорядження, 20.04.1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на житло, яке зареєстровано та записано у реєстрову книгу №4-13824, на підставі якого ОСОБА_4 на праві власності належить право власності на квартиру АДРЕСА_5 .

З поданих до суду доказів вбачається, що позивачем право власності на вказану квартиру в органах КП «ОМБТІ та РОН» зареєстровано не було.

30.08.2023 року позивач, через уповноваженого представника, звернувся до державного реєстратора прав Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області Карпенко Г.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №56837825, з метою проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_5 .

Однак, 04.09.2023 року державним реєстратором прав Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області Карпенко Г.М. винесено рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій за №69136388, яким відмовлено у проведенні вказаної державної реєстрації прав з підстав наявних суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяжень.

Як вбачається, у відповідності до листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради №29165/04-04 від 01.09.2023 року повідомлено, що станом на 31.12.2012 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстроване за Виконавчим комітетом Одеської міської ради народних депутатів, на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Степановою І.А., зареєстрованого в реєстрі за №2167. Реєстраційний запис зроблено 09.10.1997 року за реєстровим №400.

Вказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до положень ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Частиною 4 статті 334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи вищевикладене, досліджуючи подані до суду докази, судом встановлено, 09.10.1997 року за Виконавчим комітетом Одеської міської ради народних депутатів було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , відносно якої в подальшому 17.10.1997 року було вирішено питання про видачу ордеру на дану квартиру позивачеві по справі, якою в свою чергу було здійснено державну приватизацію та отримано свідоцтво про право власності на це майно.

Поряд з цим, як вбачається, з підстав не вчинення позивачем дій з державної реєстрації права власності на дане нерухоме майно на підставі отриманих правовстановлюючих документів, на підставі яких виникає право власності, та наявного попереднього запису про реєстрацію права власності на це майно за Виконавчим комітетом Одеської міської ради, позивачка позбавлена можливості підтвердити своє право власності на це майно та здійснити дії з державної реєстрації права власності на нього.

Одночасно, надаючи оцінку документам на підставі яких у позивачки виникло право власності на спірне нерухоме майно, судом враховується наступне.

У відповідності до листа Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» від 12.06.2023 року за №338/03-03 підтверджено, що дійсно свідоцтво про право власності на житло видане на підставі розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства та виконкому Одеської міської ради народних депутатів №116825 від 20.04.1998 року, яке зареєстровано та записано в реєстрову книгу за №4-13824 на кВ.69, за адресою: АДРЕСА_4 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .

Також, представником відповідача Виконавчого комітету Одеської міської ради особисто під час розгляду справи надані до суду копії документів за наслідком їх витребування, зокрема: копію розпорядження Виконавчого комітету Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №850 від 17.10.1997 року, яким вирішено видати ОСОБА_4 ордер на квартиру в будинку АДРЕСА_4 ; копію заяви ОСОБА_4 від 14.04.1998 року до керівника органу приватизації про передання у приватну власність квартири АДРЕСА_2 ; копію свідоцтва про право власності на житло, видане 20.04.1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження органу приватизації за №116825 від 20.04.1998 року, та яке зареєстровано та записано у реєстрову книгу за №4-13824.

Згідно з довідкою Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 10.05.2024 року за №996/01-11 наданою представником відповідача підтверджено, що за даними Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №245 КРА від 06.05.2024, ОСОБА_4 значиться знятою з реєстраційного обліку 30.05.2018 року за адресою : АДРЕСА_3 .

У відповідності до листа Житлово-будівельного кооперативу «Приморський-4» від 15.05.2024 року за вих. №3, починаючи з 01.01.1998 року в ЖБК «Приморський-4», особовий рахунок за абонентом за адресою: АДРЕСА_3 , ведеться за прізвищем власника ОСОБА_4 , у якої станом на 15.05.2024 року заборгованості за житлово-комунальні послуги відсутні.

На підставі викладеного в цілому, суд вважає, що позивачкою 20.04.1998 року належним чином, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.04.1998 року за № НОМЕР_2 , набуто підстави виникнення права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , якою позивачка в свою чергу користувалась, була зареєстрована, вчиняла дії власника з даним нерухомим майном щодо його утримання.

Одночасно судом приймається, що до суду не надано жодних доказів, що дане майно перебуває під будь-яким обтяженням, було перереєстроване з Виконавчого комітету Одеської міської ради, як останнього суб`єкту за яким воно значиться зареєстрованим до набуття позивачем права власності на це майно.

Додатково, судом приймається, що до 19 січня 1996 року згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1996 року Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію права власності на всі, без винятку об`єктів нерухомості, введено з 29.06.1998 року, коли набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власної на об`єкти нерухомого майна, що перебуває у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998року за №121.

Поряд з цим, судом враховуються висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, у відповідності до яких, відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав)- це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає надані позивачем по справі докази належними, достовірним, достатніми та такими, що підтверджують належне набуття права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Одночасно, судом приймається, що з підстав не здійснення позивачем державної реєстрації права власності на нерухоме майно, на яке виникло підстави права власності, та наявності попередньої державної реєстрації права власності, остання позбавлена можливості підтвердити своє право власності на це майно за наслідком чого порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання права власності на спірне нерухоме майно.

Ухвалюючи рішення суду в даній справі, судом враховується, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд враховуючи законні права та інтереси сторін, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, зважаючи на фактичні обставини справи, що входять у предмет доказування, вважає, що позов є підставним та підлягає задоволенню.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи, що позивачем не заявлено вимог про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 1-19, 76-89, 141, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_6 ) до Одеської міської ради (місцезнаходження: 65026, м. Одеса, пл. Думська, 1), Виконавчого комітету Одеської міської ради (місцезнаходження: 65026, м. Одеса, пл. Думська, 1), Департаменту міського господарства Одеської міської ради (місцезнаходження: 65022, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д), про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_7 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.04.1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження органу приватизації за №116825 від 20.04.1998 року, яке зареєстровано та записано у реєстрову книгу №4-13824.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.