справа № 369/627/21
провадження № 61-6149ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Ірпінського районного суду Київської області
від 20 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 березня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради Київської області, про виселення,
Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради Київської області,
Позов мотивований тим, що 08 серпня 2007 року АТ КБ «Приватбанк»
та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № K3BLGK15006513. Відповідно до п. 7.1. кредитного договору банк зобов`язався надати відповідачці кредит
у вигляді кредитної лінії у розмірі 454 227,00 Євро строком до 08 серпня 2037 року, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки
за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 08 серпня
2007 року ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» уклали договір іпотеки. Згідно з п. 35.03 договору іпотеки, відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно,
а саме: житловий будинок загальною площею 347,10 кв. м, житловою площею 100,40 кв. м., який розташований за адресою:
АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачці кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином,
порушивши умови договору, відповідачка зобов`язання за кредитним договором не виконала.
АТ КБ «Приватбанк» звернулося до приватного нотаріуса за захистом своїх порушених прав і 03 жовтня 2019 року було вчинено виконавчий напис
про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок загальною площею 347,10 кв. м, житловою площею 100,40 кв. м, який розташований
за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки АТ КБ «ПриватБанк» іншій особі.
Позивач зазначав, що на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України відповідачка підлягає виселенню із квартири. При цьому банк
не надавав згоди на реєстрацію у квартирі інших осіб, що є порушенням умов договору. На підставі викладеного АТ КБ «ПриватБанк» просив суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3, зі спірного будинку.
Рішенням Ірпінського районного суду Київської області від 20 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 березня

2024 року, відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідно до положень статті 109 ЖК України виселення громадян із житла без надання їм іншого житла

є неможливим, оскільки виселення при зверненні стягненні на предмет іпотеки

без надання іншого житла можливе лише з житла, придбаного за кредитні кошти.

23 квітня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк», засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ірпінського районного суду Київської області від 20 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 березня 2024 року у цій справі, в якій представник заявника просить скасувати рішення Ірпінського районного суду Київської області від 20 червня

2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 березня 2024 року

та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2024 року касаційну скаргу залишено

без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 10 травня 2024 року заявник надіслав суду матеріали на усунення недоліків.

Таким чином, недоліки касаційної скарги заявником усунені.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду, таким чином відповідачка та усі мешканці будинку підлягають виселенню:

- судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що 03 жовтня 2019 року вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок загальною площею 347,10, житловою площею 100,40 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки АТ КБ «ПриватБанк»;

- реєстрація місця проживання та відмова відповідачки виселятися зі спірного будинку перешкоджають фактичному зверненню стягнення та задоволенню вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, оскільки такі обставини негативно позначаються на вартості предмета іпотеки;

- судами попередніх інстанцій при вирішенні справи не враховано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 06 лютого 2019 у справі

№ 570/3689/16-ц: «...ОСОБА_1 і її неповнолітній син ОСОБА_2 були зареєстровані

в будинку після того, як набрало законної сили рішення суду про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки,

в порушення умов договору іпотеки від 28 квітня 2007 року, а саме пункту

20.12, без письмової згоди Іпотекодержателя (Банку). Відповідачі підлягають виселенню, оскільки їх реєстрація в будинку, в тому числі реєстрація неповнолітньої дитини, була спрямована лише на те, щоб уникнути реалізації майна, на яке звернуто стягнення заборгованості за кредитним договором». Таким чином, наявність факту звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для виселення всіх мешканців;

- також у касаційній зазначено, що вона подається на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання чи вчинення нотаріусом виконавчого напису підтверджує факт звернення стягнення в позасудовому порядку, оскільки такий спосіб не регламентований статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати

від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE

v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду

в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок

і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої

та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами,

що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення

для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий

пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 серпня 2021 року розгляд справи № 369/627/21 вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один

із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим

за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності

(пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах

та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення

для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення

для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті

389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі

про виселення.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того

чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Касаційна скарга не містить доводів про помилковість висновків суду першої інстанції щодо віднесення цієї справи до категорії малозначних.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалені у малозначній справі. Тому

у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Ірпінського районного суду Київської області від 20 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 березня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради Київської області, про виселення, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська