Провадження №2/523/1739/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

при секретарі - Дзюба Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської Ради, Органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської Ради про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Підстави заявлених позовних вимог.

В липні 2023р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на наступні обставини. Так 01.09.2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №1375, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.09.2006.

За період шлюбу у позивача та відповідача народилась спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 29.03.2014.

З початку шлюбних відносин позивач та відповідач ставилися з повагою один до одного. Між позивачем та відповідачем втрачено почуття любові, взаєморозуміння та поваги один до одного, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний час сторони проживають окремо протягом двох років. Намір про розірвання шлюбу є остаточним, подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, а отже, призначення строку для примирення є недоцільним.

Окрім цього, позивач просить залишити проживати із ним неповнолітнього сина оскільки мати бажає виїхати на постійне місце проживання за кордон. Також, слід зазначити, що позивач як батько усвідомлює свою особисту відповідальність за виховання та піклування про сина, створення належних соціально-побутових умов його проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку.

На підставі викладеного, позивач просив:

1. Розірвати шлюб між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ), зареєстрований 01.09.2006 міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №1375.

2.Залишити проживати неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ).

Рух справи.

Ухвалою суду від 31.08.2023р. у справі №523/12250/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання дитинибули виділені у самостійне провадження.

Ухвалою суду від 01.09.2023р. було відкрито загальне провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, а також залучено до участі в справі Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської Ради, а також призначене підготовче судове засідання на 09.10.2023р. о 9.30.

20.09.2023р. до суду надійшов лист з Органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської Ради від 18.09.2023р., в якому повідомлялось, що після отримання документів з служби з питань захисту прави дітей буде підготовлений висновок у справі.

09.10.2023р. до суду надійшла заява від відповідачки ОСОБА_2 про визнання позовних вимог.

09 жовтня 2023р. відбулось підготовче судове засідання за участю представника позивача ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_2 ..

Ухвалою суду від 09.10.2023р. судом було відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_2 про визнання позову та вирішено продовжити розгляд справи по суті. Окрім того, даною ухвалою суд залучив до участі в справі органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської Ради.

Враховуючи відсутність висновку органу опіки та піклування у справі було оголошено перерву на 24.10.2023р.

В судове засідання 24.10.2023р. сторони не з`явились.

Ухвалою суду від 24.10.2023р. судом було закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи на 21.11.2023р.

01.11.2023р. до суду надійшов лист зі Служби у справах дітей Одеської міської ради від 11.10.2023р. в якому вони повідомили, що не мають можливості підготувати проект рішення, оскільки позивач ОСОБА_1 до них не звертався.

21.11.2023р. до суду надійшло повідомлення з органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської Ради про неможливість надання висновку, оскільки відсутній проект висновку зі Служби у справах дітей Одеської міської ради.

24.01.2024р. до суду надійшло повідомлення з органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської Ради про неможливість надання висновку, оскільки відсутній проект висновку зі Служби у справах дітей Одеської міської ради.

27.03.2024р. до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської Ради від 14.03.2024р. за 05/104.

В судові засіданні, які були призначені на 21.11.2023р. о 9.20, 13.12.2023р. о 11.40, 25.01.2024р. о 09.30, 12.03.2024р. о 14.30, сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином.

В судовому засіданні 22.04.2024р. у справі було оголошено перерву з метою опитування неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В останнє судове засідання 10.06.2024р. представник позивача адвокат Бакулін Д.О. подав заяву про розгляд справи за його відсутності, але не було забезпечено явку в судове засідання неповнолітнього.

Пояснення сторін в судовому засіданні.

В процесі розгляду справи представник позивача адвокат Бакулін Д.О. підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в процесі розгляду справи позовні вимоги визнала у повному обсязі, в останні судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась.

Представники органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської Ради, а також Представники органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської Ради згідно поданих клопотань просили справу розглянути у їх відсутність.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні правовідносини.

Так 01.09.2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №1375, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.09.2006.

За період шлюбу у позивача та відповідача народилась спільна дитина неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 29.03.2014.

В заявлених позовних вимогах позивач стверджував, що між позивачем та відповідачем втрачено почуття любові, взаєморозуміння та поваги один до одного, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний час сторони проживають окремо протягом двох років. Намір про розірвання шлюбу є остаточним, подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, а отже, призначення строку для примирення є недоцільним. Окрім того, позивач просив залишити проживати із ним неповнолітнього сина оскільки мати бажає виїхати на постійне місце проживання за кордон. Також, слід зазначити, що позивач як батько усвідомлює свою особисту відповідальність за виховання та піклування про сина, створення належних соціально-побутових умов його проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 31.08.2023р. у справі 523/12250/23 шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 01 вересня 2006р., Міським відділом РАЦС Одеського обласного управління юстиції, актовий запис №1375 розірвано.

Однак ОСОБА_1 не погодився з вищевказаним рішення суду від 31.08.2023р. та оскаржив його до Одеського апеляційного суду.

Постановою Одеського апеляційного суду від 06.03.2024р. апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без змін.

Зі змісту даної постанови апеляційного суду убачається, що в апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про розірвання шлюбу та про залишення сина ОСОБА_3 проживати з батьком ОСОБА_1 .

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Суд безпідставно виділив у самостійне провадження позовні вимоги про визначення місця проживання дитини. Законодавство не містить обов`язковості висновку органу опіки та піклування у спорах про визначення місця проживання дитини. Суд не врахував нотаріально посвідчену заяву відповідача про визнання позову в повному обсязі.

Оцінка судом наданих доказів.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до чч. 1,2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Необхідно відзначити, що в якості підстав позовних вимог в частині залишення проживання дитини спільно з батьком, позивач посилався на те, що мати бажає виїхати на постійне місце проживання за кордон.

Однак жодних доказів зі сторони позивача, які підтверджують даний факт не надано.

Окрім того, суд приходить до висновку про відсутність спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини.

Так доказів наявності спору на час подання позову, а також на час розгляду справи позивач не надав, а саме доказів попередніх звернень до органу опіки та піклування, не було подано клопотання про допит свідків, а також суд не мав можливості з`ясувати думку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки його явку не забезпечив позивач.

Окрім того, відповідачка ОСОБА_2 визнавала первісно позовні вимоги у повному обсязі, а отже не надано доказів існування спору між батьками.

Правові підстави ухваленого рішення.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Судом встановлено та доводиться матеріалами справи, що відповідач фактично проживає окремо від позивача та доньки.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.

Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання позивача на існування спору щодо визначення місця проживання дитини не доведено жодним доказом, а навпаки визнання спору відповідачкою свідчить про вирішення спірного питання.

Згідно із частинами 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При ухваленні рішення, суд також приймає до уваги поданий до суду висновок органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 14.03.2024р., в якому визначено доцільним проживання дитини з батьком, але даний висновок підтверджує лише створення умов для проживання дитини з батьком.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що позивачем не надано суду доказів наявності спору між ним та матір`ю дитини щодо місця проживання дитини, підстави зазначені позивачем у позовній заяві позивачем не доведені належними доказами, а підстав для судового захисту прав дитини шляхом визначення її місця проживання із батьком відсутні.

Отже позовні вимоги про визначення місця проживання дитини, а саме залишення проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.12, 19, 81, 133, 141, 259, 264, 265-268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської Ради, Органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської Ради про визначення місця проживання дитини, а саме залишення проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду в 30 -ти денний строк з дня отримання повного тексту рішення.

Повний текст рішення буде складено та підписано у десятиденний строк з дати проголошення рішення.

Суддя В.К. Кисельов

Повний текст рішення складено та підписано 17.06.2024