ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/12470/24

Провадження № 22-ц/4820/2000/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: представник відповідача Ястремська А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2024 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 жовтня 2024 року та апеляційними скаргами Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2024 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 жовтня 2024 року (суддя Палінчак О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області (далі ГУ ДКСУ в Хмельницькій області) про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду у справі №686/13975/23, посилаючись на те, що це рішення не виконано до сьогоднішнього дня. Тривале невиконання рішення суду спричинено бездіяльністю, яка полягає в незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, що завдало йому моральної шкоди. Розмір відшкодування моральної шкоди визначений ним із урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відтак, цей розмір буде справедливою сатисфакцією за порушене право та призведе до його реального відновлення.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд стягнути з держави Україна на свою користь 5 000 000 грн. моральної шкоди, а також стягнути понесені ним судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2024 року стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 500 грн. 00 коп., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Суд першої інстанції виходив із того, що тривале невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача, спричинило йому моральну шкоду, а тому, враховуючи характер і обсяг душевних страждань позивача, вимоги розумності та справедливості, глибини заподіяної моральної шкоди, прийшов до висновку про необхідність стягнення моральної шкоди у розмірі 500 грн.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

У додатковому рішенні суд першої інстанції врахувавши принципи розумності, співмірності, пропорційності та справедливості, зважаючи на складність справи та фактично витрачений адвокатом час, дійшов висновку про необхідність стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. У відшкодуванні решти витрат визначених позивачем суд відмовив у зв`язку із відсутністю підтвердження їх понесення належними та допустимими доказами.

В апеляційній скарзі на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 05 вересня 2024 року ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у стягнення відшкодування моральної шкоди в розмірі 4999500 грн. та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення від 14 жовтня 2024 року у даній справі ОСОБА_1 просить скасувати додаткове рішення в частині відмови у задоволенні відшкодування витрат на правничу допомогу та інших судових витрат та ухвалити нове рішення яким вимогу ОСОБА_1 задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційних скарг ОСОБА_1 зазначив, що суд самостійно, без відповідної заяви відповідача та без надання ним належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів, зменшив заявлений розмір моральної шкоди і встановив його меншим, ніж призначає ЄСПЛ, який у своїй прецедентній практиці призначає суми компенсації моральної шкоди не менше ніж 500 євро. Невиконання рішення суду самою ж державою створює передумови для сумніву в існуванні її інституції та її самої і породжує низку позовів проти неї, в тому числі, в порядку ст.625 ЦК України. Щодо вимог скарги про стягнення витрат на правничу допомогу, апелянт зазначає, що суд зобов`язаний був у відповідності до норм діючого законодавства держави Україна визначити витрати на професійну допомогу і судові витрати пропорційно до задоволеного позову, тобто одну десятитисячну від заявленого розміру.

ГУ ДКСУ в Хмельницькій області також подало апеляційні скарги на рішення та додаткове рішення у даній справі в яких, просить апеляційний суд скасувати рішення від 05.09.2024 року та додаткове рішення від 14.10.2024 року в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , скасувати додаткове рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування доводів апеляційних скарг ГУ ДКСУ в Хмельницькій області зазначило, що належним відповідачем по даній справі є Державна казначейська служба України, оскільки виконання виконавчих листів Хмельницького міськрайонного суду від 22.12.2023 року у справі №686/13975/23-ц належить до компетенції саме Державної казначейської служби України, а не ГУ ДКСУ в Хмельницькій області.

Щодо стягнення моральної шкоди завданої позивачу, апелянт зазначає, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань. Крім того, позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань.

Апелянт звертає увагу суду на те, що ГУ ДКСУ в Хмельницькій області та Державною казначейською службою України вжито всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання рішення суду по справі №686/13975/23-ц, що свідчить про відсутність бездіяльності відповідача. Виконавчі листи були лише подані до ГУ ДКСУ в Хмельницькій області та надіслані за належністю до Державної казначейської служби України для подальшого виконання, про що було повідомлено стягувача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги щодо скасування додаткового рішення від 14.10.2024 року апелянтом зазначено, що судом першої інстанції без належного правового обґрунтування винесено рішення про стягнення з Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 000 грн. Жодним законодавчим актом, нормативно-правовим актом не передбачено покладення відповідальності на органи Державної казначейської служби України за дії інших юридичних осіб та Держави України в цілому. Головне управління Казначейства не є суб`єктом, який порушив права позивача. Суд першої інстанції не звернув увагу на вказані обставини та положення ст.176 ЦК України. Крім того, суд першої інстанції не врахував те, що Головне управління Казначейства є окремою юридичною особою з власними рахунками.

Відзивів на апеляційні скарги від учасників справи не надходило.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Представник відповідача Ястремська А.Р. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційних скарг ОСОБА_1 , апеляційні скарги ГУ ДКСУ в Хмельницькій області підтримала просила їх задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 підлягають відхиленню, а апеляційні скарги ГУ ДКСУ в Хмельницькій слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 08.09.2023 року позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) три проценти річних від простроченої суми в розмірі 8341 грн. 67 коп. та інфляційні втрати в розмірі 71454 грн. 74 коп.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 30.11.2023 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 08 вересня 2023 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду від 15 вересня 2023 змінено. Викладено резолютивну частину рішення Хмельницького міськрайонного суду від 08 вересня 2023 року в наступній редакції: «Позов задовольнити частково. Стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 5554,52 грн. та інфляційні втрати в розмірі 44633,88 грн.». Викладено резолютивну частину додаткового рішення Хмельницького міськрайонного суду від 08 вересня 2023 року в наступній редакції: «Стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3145 грн. В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 11.07.2024 року заяву Державної казначейської служби України про виправлення арифметичної помилки задоволено частково. Виправлено арифметичну помилку, допущену в мотивувальній та резолютивній частинах постанови Хмельницького апеляційного суду від 30 листопада 2023 року. В мотивувальній частині постанови в абзаці «Оскільки сума боргу Держави перед позивачем складає 310000 грн., рішення суду мало бути виконано до 28 травня 2022 року, то сума боргу відповідача перед ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2022 року за 2022 рік з урахуванням індексу інфляції становить 344 633,88 (101,30 ? 100) ? (101,60 ? 100) ? (104,50 ? 100) ? (103,10 ? 100) ? (102,70 ? 100) ? (103,10 ? 100) ? (100,70 ? 100) ? (101,10 ? 100) ? (101,90 ? 100) ? (102,50 ? 100) ? (100,70 ? 100) ? (100,70 ? 100) = 1,11172221. Інфляційне збільшення: 310000 ? 1,11172221 = 344 633,88 грн.), розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно становить: 344633,88 - 310000 = 44633,88 грн. розрахунок інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 344633,88 - 310000 = 44633,88 грн.» розрахунок 344633,88 - 310000 = 44633,88 грн. вважати невірним, виправити та вважати вірним розрахунок «344633,88 - 310000 = 34633,88 грн.» В четвертому абзаці резолютивної частини постанови Хмельницького апеляційного суду від 30 листопада 2023 року слова і цифри «та інфляційні втрати в розмірі 44633,88 грн.» вважати невірними, виправлено та вважати вірним « та інфляційні втрати в розмірі 34633,88 грн.» В іншій частині заяви відмовлено.

22 грудня 2023 року позивач ОСОБА_1 подав до Головного управління Державної казначейської служби України в Хмельницькій області заяву про негайне виконання виконавчого листа від 22.12.2023 року в справі № 686/13975/23. Головне управління ДКСУ у Хмельницькій області надіслало документи щодо безспірного списання коштів з державного бюджету на користь ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України.

Наразі це судове рішення залишається невиконаним.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

У статті 18 ЦПК України вказано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, встановлено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок), затвердженим Постановою Кабінету міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року.

Згідно з пунктом 35 Порядку Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації), зокрема, шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження (пункт 36 Порядку).

За пунктами 37-38 Порядку орган прокуратури та орган державної влади, зазначені у пункті 36 цього Порядку, подають протягом 15 робочих днів органові Казначейства документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача.

Після закінчення такого строку орган Казначейства надсилає протягом п`яти робочих днів до Казначейства зазначені документи (відомості).

Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Відповідно до пункту 39 Порядку у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету.

Судом встановлено, що судове рішення в справі 686/13975/23 про стягнення коштів з Держави України на користь позивача залишається невиконаним у зв`язку з відсутністю коштів за цією статтею бюджетних призначень.

Однак, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь грошового відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням відповідачем рішення суду, суд дійшов такого висновку помилково.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).

Аналіз статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що: необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17, від 30 січня 2018 року в справі 804/2252/14, від 20 лютого 2018 року в справі № 818/1394/17 від 25 січня 2022 року в справі № 686/13686/2, від 07 вересня 2022 року в справі № 686/19070/21, від 07 вересня 2022 року в справі № 686/19910/21, від 26 вересня 2022 року в справі № 686/29071/21, від 27 жовтня 2022 року в справі № 686/20441/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Згідно з статтею 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За статтею 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 рок у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач ОСОБА_1 не довів у встановленому законом порядку факту завдання відповідачем моральної шкоди, а саме наявності протиправних дій чи бездіяльності її посадових осіб і причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою моральною шкодою, а тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність правових підстав для задоволення частково позовних вимог ОСОБА_1 в даній справі.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Однак, при розгляді саме цієї справи судом першої інстанції не встановлено факту надмірно тривалого невиконання відповідачем рішення суду у справі № 686/13975/23, а тому помилково вважав заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтованими в частині задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області задовольнити, скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2024 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області про відшкодування моральної шкоди.

Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, додаткове рішення суду першої інстанції від 14.10.2024 про стягнення витрат на правничу допомогу слід визнати таким що втратило чинність.

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 із вищезазначених підстав слід відмовити.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судовий збір сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги в розмірі 1453,44 грн. слід компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2024 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 жовтня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області про відшкодування моральної шкоди.

Компенсувати Головному управлінню Державної казначейської служби України у Хмельницькій області за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір в розмірі 1453,44 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2024 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк