ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2024 року м. Чернівці

Справа № 718/3465/23

Провадження №22-ц/822/500/24

Провадження №22-ц/822/504/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.,

секретар Факас А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 березня 2024 року та на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2024 року, головуючий у І-й інстанції ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у жовтні 2023 року звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживача туристичних послуг.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що між нею та ФОП ОСОБА_2 укладений Договір з туристом №14/11-003 від 14.11.2019 р., за яким відповідач зобов`язувалась надати туристичні послуги для поїздки на відпочинок до Грецької Республіки в червні 2020 року загальною вартістю 1 030 євро. Вартість туристичних послуг згідно з умовами договору була повністю оплачена позивачкою 14 листопада 2019 року, що підтверджується пунктом 3.1. Договору та довідкою ПП ОСОБА_2 №08/09/20-1 від 08.09.2020 р.

Згідно з умовами Договору датою початку туристичної поїздки до Грецької Республіки було визначено 04 червня 2020 року, проте відповідачка повідомила позивача, що заброньована за Договором туристична поїздка до Грецької Республіки скасована, що підтверджується довідкою №08/09/20-1 від 08.09.2020 р., та пояснила, що скасування пов`язане з карантинними обмеженнями, введеними в Європі у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби.

Зазначала, що вона з розумінням поставилася до ситуації, проте кошти за послуги вже були сплачені. Тому після перемовин у вересні 2020 року сторонами було досягнуто домовленості про те, що сплачені за Договором кошти будуть використані позивачкою для отримання аналогічних туристичних послуг протягом 18 місяців, тобто до 09.03.2022 р. На підтвердження досягнутої домовленості ПП ОСОБА_2 видала позивачці довідку №08/09/20-1 від 08.09.2020 р., у якій останній було запропоновано використати сплачені за Договором кошти у сумі 1 030 євро для отримання туристичних послуг до Греції протягом 18 місяців, тобто до 09.03.2022 р.

Разом з тим, протягом вказаного у довідці строку відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала та не надала позивачці туристичні послуги.

Отже, у зв`язку із скасуванням туристичної поїздки та ненаданням туристичних послуг у вказаний в довідці термін, тобто до 09.03.2022 р., відповідачем не були виконані обов`язки, передбачені Договором та довідкою, як письмовим зобов`язанням відповідачки. При цьому попередньо сплачена позивачкою вартість туристичної поїздки не повернена до даного часу навіть частково.

З метою позасудового врегулювання даного спору позивачка неодноразово зверталася усно до відповідачки та до її представників, проте всі її звернення залишилися без уваги. Після цього відповідачці було направлено письмову пропозицію досудового врегулювання від 15.08.2023 р., у якій запропоновано повернути кошти у сумі еквівалентній 1 030 євро, які були сплачені за туристичні послуги на підставі Договору з туристом №14/11-003 від 14.11.2019 р. Разом з тим, відповідачкою вказане звернення було проігноровано.

Просила стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь сплачені за ненадані послуги кошти у сумі 39 476,09 грн та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 1 865,65 грн.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені за ненадані послуги кошти у сумі 39 476,09 грн та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 1 865,65 грн.

Додатковим рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 9 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача суму матеріальних збитків, завданих невиконанням договірних зобов`язань у розмірі 39 476,09 грн, що еквівалентно 1 030 євро на день подачі позову, сплачених ОСОБА_1 за Договором №14/11-003 від 14.11.2019 р.

ОСОБА_1 самостійно сплатила на рахунок відповідача грошові кошти за надані відповідачем послуги, визначені умовами Договором, однак відповідач не виконав свої зобов`язання в частині надання туристичних послуг, а тому грошові кошти в сумі 39 476,09 грн підлягають стягненню з ФОП ОСОБА_2 на її користь.

На рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 березня 2024 року представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що під час розгляду вказаної справи вона була відсутня та перебувала на лікуванні в Туреччині та не могла брати участь у вказаній справі.

В матеріалах справи наявна копія довідки вих.№08/09/20-1 від 08.09.2020 р. та копія договору з туристом №14/11-003 від 14.11.2019 р., які вона не підписувала та про існування яких не знала.

В архівних документах Приватного підприємства «ДЕСАДМІ», директором якої є ОСОБА_2 , взагалі відсутній договір з туристом за №14/11-003 від 14.11.2019 р. та довідка вих.№08/09/20-1 від 08.09.2020 р.

Приватне підприємство «ДЕСАДМІ» та ФОП « ОСОБА_2 » взагалі не ведуть облік вихідної документації, тому не зрозуміло, яким чином та що означає на довідці вихідний №08/09/20-1, тож довідка за таким вихідним номером нікому не видавалась, що підтверджується довідкою від 17.04.2024 р.

Позивачем не доведено та судом не враховано, що між сторонами договірних відносин не виникло, оскільки не було укладено ні письмового, ні усного договору.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивачка провела оплата за туристичні послуги саме ОСОБА_2 .

Також представником відповідача ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2024 року, в якій він просить його скасувати з тих підстав, що рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 березня 2023 року прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

У відзиві на апеляційні скарги представник позивача ОСОБА_5 просить у задоволенні апеляційних скарг відмовити, а судові рішення першої інстанції залишити без змін.

Вказує на те, що у спірних правовідносинах позивачка є споживачем публічних туристичних послуг, що надаються відповідачкою.

На даний час відсутнє рішення суду про визнання недійсним договору з туристом від 14 листопада 2019 року та апелянт не подавав такого позову. Відповідно до принципу правомірності правочину даний договір є дійсним та є підставою виникнення зобов`язань у його сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частин четвертої та шостої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами четвертою та шостою статті 19, частиною першою статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладений Договір з туристом №14/11-003 від 14.11.2019 р., за яким відповідач зобов`язувалась надати туристичні послуги ОСОБА_1 для поїздки на відпочинок до Грецької Республіки в червні 2020 року загальною вартістю 1 030 євро (а.с.6).

Згідно з Довідкою №08/09/20-1 від 08.09.2020 р., виданою ПП ОСОБА_2 , вбачається, що бронювання замовлених послуг для ОСОБА_1 , згідно з Договором №14/11-003 від 14.11.2019 р, є скасованим. Сплачена туристом ОСОБА_1 сума в гривнях, в еквіваленті 1 030 євро, може бути використана для оплати туристичних послуг протягом 18 місяців (а.с.7).

Відповідно до пропозиції щодо позасудового врегулювання спору ОСОБА_1 вбачається, що позивачкою запропоновано ФОП ОСОБА_2 повернути кошти у сумі еквівалентній 1 030 євро, які нею були сплачені за туристичні послуги на підставі Договору з туристом №14/11-003 від 14.11.2019 р. (а.с.8-10).

З розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми вбачається, що сума трьох відсотків річних за період прострочення з 09.03.2023-31.12.2022 та з 01.01.2023-04.10.2023 становить 1 865,65 грн. (а.с.13).

Відповідно до статті 20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його.

До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом.

Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону.

У договорі на туристичне обслуговування зазначаються істотні умови договору: 1) строк перебування у місці надання туристичних послуг із зазначенням дат початку та закінчення туристичного обслуговування; 2) характеристика транспортних засобів, що здійснюють перевезення, зокрема їх вид і категорія, а також дата, час і місце відправлення та повернення (якщо перевезення входить до складу туристичного продукту); 3) готелі та інші аналогічні засоби розміщення, їх місце розташування, категорія, а також строк і порядок оплати готельного обслуговування; 4) види і способи забезпечення харчування; 5) мінімальна кількість туристів у групі (у разі потреби) та у зв`язку з цим триденний строк інформування туриста про те, що туристична подорож не відбудеться через недобір групи; 6) програма туристичного обслуговування; 7) види екскурсійного обслуговування та інші послуги, включені до вартості туристичного продукту; 8) інші суб`єкти туристичної діяльності (їх місцезнаходження та реквізити), які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту; 9) страховик, що здійснює обов`язкове та/або добровільне страхування туристів за бажанням туриста, інших ризиків, пов`язаних з наданням туристичних послуг; 10) правила в`їзду до країни (місця) тимчасового перебування та перебування там; 11) вартість туристичного обслуговування і порядок оплати; 12) форма розрахунку.

Туроператор (турагент) зобов`язаний не пізніш як через один день з дня, коли йому стало відомо про зміну обставин, якими сторони керувалися під час укладення договору на туристичне обслуговування, та не пізніш як за три дні до початку туристичної подорожі повідомити туриста про таку зміну обставин з метою надання йому можливості відмовитися від виконання договору без відшкодування шкоди туроператору (турагенту) або внести зміни до договору, змінивши ціну туристичного обслуговування.

Туроператор або турагент вправі відмовитися від виконання договору лише за умови повного відшкодування замовникові збитків, підтверджених у встановленому порядку та заподіяних внаслідок розірвання договору, крім випадку, якщо це відбулося з вини туриста.

Турист вправі відмовитися від виконання договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі за умови відшкодування туроператору (турагенту) фактично здійснених ним документально підтверджених витрат, пов`язаних із відмовою.

Якщо під час виконання договору на туристичне обслуговування туроператор не в змозі надати значну частину туристичного продукту, щодо якого відповідно до договору на туристичне обслуговування сторони досягли згоди, туроператор повинен з метою продовження туристичного обслуговування вжити альтернативних заходів без покладення додаткових витрат на туриста, а в разі потреби відшкодувати йому різницю між запропонованими послугами і тими, які були надані. У разі неможливості здійснення таких заходів або відмови туриста від них туроператор зобов`язаний надати йому без додаткової оплати еквівалентний транспорт для повернення до місця відправлення або іншого місця, на яке погодився турист, а також відшкодувати вартість ненаданих туроператором туристичних послуг і виплатити компенсацію у розмірі, визначеному в договорі за домовленістю сторін.

Туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, крім випадків, якщо: невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини туриста; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини третіх осіб, не пов`язаних з наданням послуг, зазначених у цьому договорі, та жодна із сторін про їх настання не знала і не могла знати заздалегідь; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося внаслідок настання форс-мажорних обставин або є результатом подій, які туроператор (турагент) та інші суб`єкти туристичної діяльності, які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту, не могли передбачити.

Договір на туристичне обслуговування може передбачати компенсацію у разі спричинення шкоди туристу невиконанням або неналежним виконанням туристичних послуг, включених до туристичного продукту, відповідно до міжнародних конвенцій, що регламентують надання таких послуг.

Права і обов`язки, відповідальність сторін та інші умови договору між туроператором і турагентом визначаються відповідно до загальних положень про агентський договір, якщо інше не передбачено договором, укладеним між ними, а також цим Законом.

Якість туристичних послуг має відповідати умовам договору на туристичне обслуговування, порядок і способи захисту порушених прав туристів визначаються Законом України "Про захист прав споживачів".

У частині першій статті 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною першою-другою статті 33 Закону України «Про туризм» передбачено, що суб`єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, що завдало шкоду, зобов`язаний відшкодувати туристу збитки у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Заподіяна туристу моральна (немайнова) шкода, якою порушені його законні права, відшкодовується суб`єктом туристичної діяльності в порядку, встановленому законом.

За неналежне виконання своїх зобов`язань туроператор, турагент, інші суб`єкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену в договорі відповідно до чинного законодавства. Розмір майнової відповідальності туроператора, турагента чи іншого суб`єкта туристичної діяльності не може перевищувати фактично завданих замовнику збитків з їх вини (частини перша та друга статті 32 Закону України «Про туризм»).

Туроператор або турагент вправі відмовитися від виконання договору лише за умови повного відшкодування замовникові збитків, підтверджених у встановленому порядку та заподіяних внаслідок розірвання договору, крім випадку, коли це відбулося з вини туриста (частина восьма статті 20 Закону України «Про туризм»).

Отже, майнову відповідальність несе суб`єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, тобто порушив умови договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та з вини якого замовнику завдано збитків.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 03 липня 2013 року у справі № 6-42цс13, який підтверджено Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 201/17472/16-ц.

Відповідно до п 3.1 договору №14/11-003 від 14.11.2019 р., укладеного між сторонами, вартість договору становить 1 030 євро. Станом на 14 листопада 2019 року клієнтом сплачено 100% вартості послуг. Отже, вказаним договором встановлено повну оплату позивачем за надання туристичних послуг відповідачем у розмірі 1 030 євро.

Встановивши, що туристичні послуги відповідно до умов договору на суму 1 030 євро відповідачем виконані не були, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача суму матеріальних збитків, завданих невиконанням договірних зобов`язань у розмірі 39 476,09 грн, що еквівалентно 1 030 євро на день подачі позову, сплачених ОСОБА_1 за Договором №14/11-003 від 14.11.2019 р.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що між сторонами договірних відносин не виникло, виходячи з наступного.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).

Однак відповідачем та його представником в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів, що спірний договір між сторонами не укладався (не підписувався), що є його процесуальним обов`язком.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що відповідач не могла брати участь у вказаній справі з підстав її перебування на лікуванні за кордоном, виходячи з наступного.

За приписами частини 2 статті 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників справи. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов та докази, якими він обґрунтовується, у строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі. Роз`яснено відповідачу, що в разі ненадання відзиву у встановлений строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Копія зазначеної ухвали суду від 06 жовтня 2023 року була направлена відповідачу на адресу для листування ( АДРЕСА_1 ), однак не вручена з підстав відсутності адресата за вказаною адресою, що підтверджується поштовим конвертом та довідкою про причини повернення (а.с.19).

Також з матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 2023 року з матеріалами цивільної справи ознайомився представник відповідача ОСОБА_6 , який діє на підставі довіреності від 10 листопада 2023 року (а.с.29).

20 грудня 2023 року відповідачка ОСОБА_2 подала до суду заяву про відкладення розгляду справи, призначеного на 21 грудня 2023 року, посилаючись на погіршення стану здоров`я з 18 грудня 2023 року.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

З довідки про доставку електронного листа від 23 січня 2024 року та поштових конвертів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 належним чином повідомлялися про розгляд справи по суті та призначення судового засідання на 14 березня 2024 року (а.с.45, 47, 49).

Проте, з моменту ознайомлення з матеріалами справи в суді першої інстанції, ні представником відповідача ОСОБА_6 , ні відповідачем ОСОБА_2 до суду першої інстанції не заявлялися клопотання щодо долучення доказів чи їх витребування, а також не заявлялись клопотання про забезпечення доказів.

Перебування відповідача ОСОБА_2 на лікуванні, як поважна причина неподання зазначених клопотань, є безпідставними, оскільки її інтереси в суді першої інстанції здійснював представник, який не був позбавлений можливості подати зазначені клопотання.

Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішеннях суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішень суду відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи наведене вище, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому їх слід залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 просить вирішити питання про судові витрати на правничу допомогу, понесені ОСОБА_1 у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 4 500 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин1-4 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (Постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано: акт приймання передачі правової допомоги від 10 травня 2024 року, яким визначено, що розмір правової допомоги в суді апеляційної інстанції становить 4 500 грн. Сторони підтверджують, що правова допомога надана в повному обсязі та належної якості.

Також в матеріалах справи міститься договір №488 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 15.08.2023 року, згідно з яким ОСОБА_1 та АО «АК «Лекстер» погодили зобов`язання про надання правової допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Такий висновок викладений у Додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, справа №755/9215/15-ц провадження № 14-382цс19.

Однак, ОСОБА_2 не скористалася своїм процесуальним правом звернутись до апеляційного суду з клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу чи заперечення щодо не співмірності цих витрат.

За відсутності заперечень з боку відповідача щодо розміру витрат, понесених позивачем на оплату професійної правничої допомоги, апеляційний суд вважає, що такі витрати підлягають стягненню в повному обсязі.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 березня 2024 року та додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 4500 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак