РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2024 року

м. Рівне

Справа № 949/1528/21

Провадження № 22-ц/4815/186/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

з участю: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним.

Позовні вимоги мотивує тим, що впродовж тривалого часу ним здійснювалася господарська діяльність з роздрібної торгівлі товарами широкого вжитку на ринку "Дикий" в м. Рівне. З метою необхідності поповнення обігових коштів, 12 квітня 2019 року ним було одержано в борг у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 60000 (шістдесят тисяч) доларів США на підставі договору позики №1/19, укладеного в простій письмовій формі. В день укладення зазначеного договору позики ОСОБА_3 передав йому грошові кошти, про що ним було написано розписку. Даний договір ним було укладено строком на 12 місяців з кінцевим строком повернення - 12 квітня 2020 року зі сплатою 5% на місяць. Внаслідок різкого погіршення фінансової ситуації, викликаної рядом об`єктивних чинників, пов`язаних з запровадженням карантину, зупинення заготівельної діяльності на базарах України, які тривали впродовж 2019-2020 року - його підприємницька діяльність була зупинена, внаслідок чого, він залишився без будь-якого доходу від підприємницької діяльності. В перших числах квітня 2020 року, він вкотре зустрівся з ОСОБА_3 , який пояснив, що йому співпрацювати із ним, як позичальником, не вигідно, оскільки він сплачує відсотки хаотично та не в повному обсязі. Кредитором було запропоновано змінити форму погашення заборгованості шляхом збільшення тіла позики за рахунок капіталізації відсотків. За його підрахунками борг станом на 12 квітня 2020 року становив 85527 (вісімдесят п`ять тисяч п`ятсот двадцять сім) доларів США, з яких: 60000 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 25527 доларів США - заборгованість за відсотками. 12 квітня 2020 року між ним та ОСОБА_3 було укладено новий договір позики №2-12/04/2020, відповідно до якого в позичальника виник обов`язок сплатити кредитору суму боргу в розмірі 85527 (вісімдесят п`ять тисяч п`ятсот двадцять сім) доларів США впродовж наступних 110 місяців, до 12 червня 2029 року. Позика була надана на платній основі з розрахунку сплати 1 (один) відсоток в місяць від залишку заборгованості. Починаючи з 12 травня 2020 року, він виконує взяті на себе зобов`язання шляхом сплати платежів, визначених графіком платежів, що підтверджується актами приймання - передачі грошових коштів. Пунктом 4.1 договору позики від 12 квітня 2020 року, укладеного між ним та ОСОБА_3 встановлено, що позикодавець зобов`язаний надати суму позики в момент підписання Договору. Підтвердженням факту отримання суми позики є підписання сторонами цього договору та підписання акту прийому-передачі грошових коштів за цим договором. Жодних актів прийому-передачі грошових коштів за договором від 12 квітня 2020 року, ним не підписувалось, адже жодних коштів за вказаним договором він не отримував. Сума позики за даним договором визначалась ними виходячи з фактичної заборгованості за договором №1/19 від 12 квітня 2019 року. Таким чином, договір від 12 квітня 2020 року за своєю природою був договором новації боргу, який включав в себе зміну розміру заборгованості шляхом капіталізації заборгованості за нарахованими і не сплаченими відсотками до заборгованості за тілом кредиту зі сформованої таким чином суми заборгованості з розстроченням платежів на 110 місяців та зміною відсоткової ставки за фактичне користування позикою. Як висновок, договір позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року, укладений між ним та ОСОБА_3 , вчинено для приховання договору новації боргу, який виник внаслідок невиконання умов договору позики від 12 вересня 2019 року. Проте, станом на сьогоднішній день, відповідач ОСОБА_3 даний факт не визнає, стверджуючи про існування двох боргових зобов`язань, тим самим, фактично збільшуючи суму боргу вдвічі, внаслідок чого постала загроза безпідставного стягнення неіснуючого боргу, у зв`язку із цим, він змушений звернутися з даним позовом до суду.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню через неправильне встановлення обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що укладаючи договір позики №2-1204/2020 від 12 квітня 2020 року сторони мали на увазі договір новації боргу, який виник по договору позики №1/19 від 12.04.2019 року. Вказане підтверджується, тим що грошові кошти за спірним договором не передавались; сума позики визначалась з фактичної заборгованості за договором №1/19 від 12.04.2019 року (заборгованість за тілом 60000 доларів США, за відсотками 25527 доларів США); незважаючи на той факт, що жодні кошти за договором позики №2-1204/2020 від 12 квітня 2020 року не передавались, 12 червня (виправлено квітня) 2020 року ОСОБА_2 повернуто ОСОБА_3 заборгованість за вказаним договором в сумі 34000 грн., що еквівалентно 1269,22 дол. США.

Представник ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу заперечує викладені апелянтом доводи, вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, відмовивши в задоволенні апеляційної скарги.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно договору позики №1/19 від 12 квітня 2019 року, ОСОБА_3 (Позикодавець) в порядку та на умовах, визначених Договором, зобов`язується надати ОСОБА_2 (Позичальнику) грошові кошти, в розмірі та на умовах, визначених Договором, а Позичальник зобов`язується прийняти грошові кошти і повернути Позикодавцеві грошові кошти в розмірі та порядку, встановлених Договором (пункт 1.1 Договору).

Відповідно до пункту 2.1 Договору, сума позики становить за цим Договором 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США.

Позичальник зобов`язується сплачувати Позикодавцю кошти за користування позикою з розрахунку 5 (п`ять) відсотків на місяць (пункт 2.2 Договору).

Відсотки за позикою нараховуються щомісяця на суму залишку позики та сплачуються Позичальником до 12 (дванадцятого) числа кожного наступного місяця включно (пункт 2.3 Договору).

Строк надання позики Позичальника становить 12 (дванадцять) календарних місяців (пункт 3.1 Договору).

Остаточний термін повернення суми позики є "12" квітня 2020 року, включно (пункт 3.2 Договору).

Підтвердженням факту отримання суми позики є розписка Позичальника про отримання в борг грошових коштів (пункт 4.1 Договору).

По настанні дати, вказаної в пункті 3.2 Договору, Позичальник зобов`язується протягом дня повернути суму позики. Підтвердженням факту повернення суми позики є письмова заява (розписка) Позикодавця (пункт 4.2 Договору).

Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою від 12 квітня 2019 року, за змістом якої ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_3 , грошові кошти у розмірі 60000 доларів США (шістдесят тисяч доларів США).

За змістом розписки вбачається, що грошові кошти позичені ОСОБА_2 з метою розвитку особистого бізнесу, а саме торгівлі господарчими товарами в м. Рівне.

Позика є відсотковою та ОСОБА_2 зобов`язується повернути позику до 12 квітня 2020 року у відповідності до положень статті 1049 Цивільного кодексу України (обов`язок позичальника повернути позику) та з врахуванням 5 % (відсотків) місячних від суми позики.

Судом також встановлено, що 12 квітня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики №2-12/04/2020 (а.с.9-12).

Згідно вказаного договору позики №2-12/04/2020 від 12 квітня 2020 року, а саме пункту 2.1, сума позики за договором становить 2343439,80 грн., що є еквівалентом 85527 доларів США, відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого НБУ на день укладання договору.

Пунктом 4.1 Договору позики від 12 квітня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлено, що позикодавець зобов`язаний надати суму позики в момент підписання Договору. Підтвердженням факту отримання суми позики є підписання сторонами цього договору та підписання акту прийому-передачі грошових коштів за цим договором.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що сторони із вчиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

В постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок про те, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до статті 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тим ж сторонами (новація).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18 зазначено, що новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання. Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу.

Згідно з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 686/863/17 тлумачення частини другої статті 604, статті 1053 ЦК України свідчить, що під новацією необхідно розуміти одну з підстав припинення зобов`язання, яка представляє собою домовленість сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами. Борг, який виник із договору купівлі-продажу, договору найму (оренди) чи з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зі змісту оспорюваного ОСОБА_2 договору позики, убачається, що в ньому відсутні вказівки на первинне і нове зобов`язання та наміри сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче зобов`язання за попереднім договором і замінити новим позиковим зобов`язанням.

Також всупереч доводам апеляційної скарги відсутні будь-які згадки про формування суми боргу з урахуванням складових за попереднім зобов`язанням.

Слід враховувати, що розписка за договором №1/19 від 12 квітня 2019 року знаходиться у відповідача, отже її доля не вирішувалась сторонами в момент укладення договору від 2020 року, а на думку суду такий підхід до вирішення питання про заміну боргового зобов`язання шляхом укладення договору новації є сумнівним з точки зору цивільного права та звичайної ділової практики.

Крім того за розпискою від 28 травня 2021 року ОСОБА_2 погодився, що розмір заборгованості по договору №1/19 від 12 квітня 2019 року станом на 25.05.2021 року всього становить 124189,05 доларів США, тобто через рік після укладення договору №2-12/04/2020 від 12.04.2020 року, що також спростовує доводи позивача про удаваність цього правочину.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Згідно п.п."в" п. 4 ч. 1 ст. 382, ч.1 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги слід віднести на рахунок ОСОБА_2 .

Що стосується відшкодування витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд виходить з наступного.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Волошин І.В., ставить питання про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Волошин І.В., подав суду: договір про надання правничої допомоги від 22.12.2023 року згідно якого сторони зафіксували розмір гонорару у сумі 20000 гривень та платіжну інструкція про сплату ОСОБА_3 на рахунок АБ Іллі Волошина гонорару за цим договором. ОСОБА_2 заявлений до стягнення розмір витрат не спростовувався і клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не подавав.Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем доведено понесення ним витрат за надання правничої допомоги у розмірі 20000,00 грн в суді апеляційної інстанції, які підлягають стягненню з апелянта ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 20000 грн. витрат на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04 квітня 2024 року.

Головуючий: Боймиструк С.В.

Судді: Гордійчук С.О.

Шимків С.С.