КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Прокопенко С.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Філатовою Ольгою Сергіївною, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , в якому просив: зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 шляхом знесення самочинно збудованого гаражу на земельній ділянці з кадастровим номером :90:886:0041 за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати по справі, а саме витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073 грн. 60 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн. 00 коп. стягнути з відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :90:886:0041 за адресою: АДРЕСА_1 .

При виготовлені правовстановлюючих документів на своє ім`я, він виявив порушення меж своєї земельної ділянки, з кадастровим номером :90:886:0041, що підтверджується вирахуванням площі системою координат, підрахунку площі та периметру в технічній документації.

Так, відповідно до вирахування площі земельної ділянки з кадастровим номером :90:886:0041, ОСОБА_4 , який є власником суміжної із ним земельної ділянки :90:866:0039, неправомірно зайняв та вийшов за граничну площу його межі земельної ділянки на 75 см, збудувавши на ньому свій гараж.

У зв`язку з зазначеним, 14.06.2023 ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_4 вимогу у строк до 01.07.2023 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 його земельною ділянкою, з кадастровим номером :90:886:0041, шляхом звільнення її від незаконного будівництва гаражу збудованого ОСОБА_4 .

Однак, вказана вимога була залишена відповідачем поза увагою.

За вказаних обставин, позивач звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.01.2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача у судовому засіданні не доведено обґрунтованими та об`єктивними доказами факту порушення його права користування земельною ділянкою з боку відповідача (а.с.68-72).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовом задовольнити.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що з експлікації до схеми розташування будівель та споруд вбачається, що сусідній гараж, який збудований на земельній ділянці відповідача, "виліз" на межі земельної ділянки позивача.

Крім того, відповідно до ст. 80 ЦПК України позивачем було надано фотографії, які підтверджують, що збудований відповідачем гараж порушив межі ділянки позивача, зайнявши на його площу на 75 см.

Також, зазначає, що судом першої інстанції не було роз`яснено всім учасникам судового процесу їх права заявити клопотання про призначення у справі судової експертизи для з`ясування кола питань, що потребують спеціальних знань, зокрема відповідності даних технічної документації, виготовленої щодо земельних ділянок, фактично існуючим межам (а.с.76-81).

Ухвалами Київського апеляційного суду від 27.03.2024 року відкрито апеляційне провадження, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду (а.с.91-93).

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість і просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, К ОСОБА_5 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :90:886:0041 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (а.с.6).

Згідно з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :90:886:0041), виготовленої ТОВ «ЛЕНД ІКС» на замовлення ОСОБА_1 , кадастровий план земельної ділянки № :90:886:0041, загальною площею 0.0448 га. та периметром 90.21 м. має наступний опис меж: Від А до Б: Землі загального користування ( АДРЕСА_1 ), довжина - 14.88 м. Від Б до В: ОСОБА_4 :90:886:0039), довжина - 30.57 м. Від В до Г: ОСОБА_6 :90:886:0122), довжина - 8.09 м. Від Г до Д: ОСОБА_7 :90:886:0133), довжина - 6.57м. Від Д до А: ОСОБА_8 :90:886:0043), довжина - 30.10 м.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що ОСОБА_4 , який є власником суміжної із ним земельної ділянки :90:866:0039, неправомірно зайняв та вийшов за граничну площу його межі земельної ділянки на 75 см, збудувавши на ньому свій гараж.

При цьому, на підтвердження своїх позовних вимог позивачем було додано до позовної заяви копію витягу з Державного реєстру речових прав від 25.05.2023, копію вимоги щодо усунення перешкод у праві користування земельною ділянкою від 14.06.2023 разом із копією рекомендованого відправлення про вручення від 14.06.2023, копію технічної документації із землеустрою земельної ділянки з кадастровим номером :90:886:0041, копії фото гаражу.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положення ст. 391 ЦК України встановлюють, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).

Відповідно до п. "г" ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦК України - власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України. Позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Разом з тим, положеннями ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, стороною позивача у судовому засіданні не доведено обґрунтованими та об`єктивними доказами факт порушення його права користування земельною ділянкою з боку відповідача.

При цьому, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що згідно технічної документації, на яку позивач посилається як на доказ, не вбачається будь-яких порушень меж земельної ділянки позивача, а надані позивачем фотосвітлини не є належними доказами на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.

Щодо посилань апелянта на те, що судом першої інстанції не було роз`яснено всім учасникам судового процесу їх права заявити клопотання про призначення у справі судової експертизи для з`ясування кола питань, що потребують спеціальних знань, слід зазначити, що процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасникам (подання певних клопотань), оскільки це може призвести до порушення встановленого у ст. 6 ЦПК України принципу рівності перед законом і судом. При цьому, як свідчать матеріали справи, позивач під час розгляду справи користувався правовою допомогою адвоката. Більш того зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що судом роз`яснювалося всім учасникам справи їх права заявити клопотання про призначення відповідної експертизи у справі для з`ясування певного кола питань, проте сторони таким правом не скористалися.

Натомість, за ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, ст. 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Однак, позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд та отримуючи професійну правничу допомогу від адвоката з часу подачі даного позову до суду (що підтверджується матеріалами справи), та протягом всього часу розгляду справи у суді першої інстанції не скористався своїм правом на подання належних та достатніх доказів обґрунтованості позовних вимог (у тому числі, витребування доказів, подання клопотання про призначення відповідної експертизи, тощо).

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обґрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Філатовою Ольгою Сергіївною - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту, може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 29 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова