ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2829/24 Справа № 199/3287/23 Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А.М. Суддя у 2-й інстанції - Лопатіна М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Лопатіної М.Ю.,

суддів: - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2023 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А:

Описова частина.

Короткий зміст вимог позовної заяви.

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав.

Позовну заяву мотивовано тим, що батьки позивачки батько ОСОБА_3 та мати ОСОБА_2 з 28 листопада 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2011 року був розірваний. 05 серпня 2011 року, коли позивачці виповнилось шість років, її мати застосувала до неї фізичне насильство, а саме вдарила рукою по потилиці, від чого позивачка вдарилась обличчям об стіл. За вказаним фактом, а також через висловлювання ОСОБА_2 в її бік нецензурною лайкою, неодноразово подавались заяви до правоохоронних органів, однак у порушенні кримінальної справи було відмовлено. Також постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2010 року відповідачка притягувалась до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, у зв`язку з тим, що 17 листопада 2010 року о 20 годині 00 хвилин а адресою мешкання висловлювалась нецензурною лайкою на адресу старшої дочки _ ОСОБА_4 , завдала останній фізичного болю. Позивачка закінчила школу у 2022 році, однак під час навчання з працівниками навчального закладу контактував, відвідував батьківські збори та брав активну участь у вихованні позивачки лише її батько, а мати ніколи не цікавилась проблемами та навчанням дитини і навчальний заклад не відвідувала. З 2012 року та по теперішній час питанням стану здоров`я та лікування позивачки займався тільки батько. При цьому позивачка проживає окремо від матері, а остання з 2021 року до теперішнього часу до органу опіки та піклування з приводу встановлення порядку участі у вихованні позивачки не зверталась. Відповідачка запрошувалась до органу опіки та піклування для проведення бесіди з приводу ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо позивачки, однак на таку бесіду не з`явилась. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2013 року на користь ОСОБА_3 з відповідачки були стягнуті аліменти, які остання належним чином не сплачує, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на жовтень 2021 року складає 78231,28 гривень.

Посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_2 життям, розвитком, станом здоров`я і її навчанням не цікавиться, не приймає участі у її житті та утриманні, що свідчить про її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, ОСОБА_1 просила позбавити відповідачку батьківських прав відносно неї.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження заявлені позивачкою підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав, а саме триваюче та систематичне ухилення останньої від виконання своїх батьківських обов`язків без поважних причин. Разом з тим, суд дійшов висновку про те, оскільки особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, а тому, з огляду на те, що позивачка на час розгляду справи судом досягла повноліття та втратила правовий статус дитини, то правові підстави для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Мороз К.Т., подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав поширюється і на правовідносини, які виникають після досягнення дитиною повноліття. При цьому суд, встановивши факт ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо позивачки, відмовив у задоволенні позову, чим фактично позбавив останню можливості розірвати сімейні відносини зі своєю матір`ю, яка не виконує свої батьківські обов`язки, яка в подальшому матиме процесуальні та законні підстави вимагати від своєї дитини обов`язку щодо її утримання.

Доводи і заперечення інших учасників справи.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення. При цьому зазначала, що суду не надано жодного доказу того, що вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_1 . Долучені до матеріалів справи докази десятирічної давності не містять інформацію щодо предмета доказування. Позивачка знаходиться за межами України два роки та уникає будь-якого спілкування з нею під тиском батька. Крім того, вона сплачує аліменти на утримання доньки.

Інші учасники справи не скористались своїм процесуальним правом на подання до суду відзивів на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки - адвокат Мороз К.Т. підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні не заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідачка та її представник адвокат Кобець К.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи до суду не з`явились. про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Позивачка надала апеляційному суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та задовольнити її апеляційну скаргу.

Представник органу опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради також до судового засідання не з`явився, згідно заяви, просив розглянути справу за його відсутності та ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

Мотивувальна частина.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, відповідачки та третьої особи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 28 листопада 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2011 року був розірваний (а.с.18).

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17)

Також встановлено, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та до березня 2022 року фактично проживала разом з батьком та сестрою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , в березні 2022 року виїхала до Словаччини, де в теперішній час проживає та навчається, що підтверджується довідкою про склад сім`ї, копією закордонного паспорту позивачки (а.с.24, 96).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2013 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 720 гривень щомісячно, починаючи з 13 грудня 2012 року та до досягнення дітьми повноліття (а.с.21-22).

Відповідно до копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за ВП №44249040 станом на червень 2022 року розмір загальної заборгованості відповідачки ОСОБА_2 зі сплати аліментів, призначених вищевказаним рішенням суду, становить 69027,23 гривень (а.с.28).

Відповідно до довідки від 04 квітня 2022 року Театру-школи сучасного танцю «Потоки» Творчої асоціації «АЗ данс», ОСОБА_1 здобувала практичні та теоретичні навички за програмою «Сучасний танець» у вказаній школі з жовтня 2015 року по 2022 рік. Усі питання з боку батьків щодо участі позивачки в усіх творчих проектах, концертах, майстер-класах, виїздах до креативних лабораторій та міжнародних фестивалів вирішувались та забезпечувались батьком позивачки, мати ніколи не брала участі у вказаних процесах, досягненнями та успіхами доньки не цікавилася (а.с.15).

Зі змісту довідки від 11 квітня 2022 року, виданої лікарем-педіатром ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_1 отримувала консультації педіатра з 2006 року. З 2012 року питанням діагностики стану здоров`я та лікування ОСОБА_1 займався лише батько, мати останньої з 2012 року при зверненнях ОСОБА_1 за допомогою з питань здоров`я не була присутня, станом здоров`я та перебігом лікування дитини не цікавилась (а.с.23).

Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Дніпровський центр первинної медико-соціальної допомоги № 8» Дніпровської міської ради від 25 квітня 2022 року №75/1/03 ОСОБА_1 є пацієнтом вказаного медичного закладу на підставі декларації про вибір лікаря, що надає первинну медичну допомогу. Відповідно до записів в первинній обліковій документації (форма №112/о «Історія розвитку дитини») записи щодо супроводження позивачки, як пацієнтки, до лікаря батьками або іншими особами, спостереження за станом здоров`я, здійснення лікування та перебігу лікування дитини батьками та/або іншими особами з 2012 року відсутні. Разом з тим, при укладенні декларації про вибір лікаря, що надає первинну медичну допомогу, з лікарем, який на теперішній час надає таку допомогу ОСОБА_1 , довіреною особою для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом зазначений батько ОСОБА_1 (а.с.25)

З повідомлень управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 28 березня 2022 року №03/1015 та від 17 лютого 2023 року №04/742 вбачається, що відповідачка про визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_1 до управління-служби у справах дітей з 2021 року та до теперішнього часу не зверталась (а.с.12).

Згідно листа управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 17 лютого 2023 року №04/741 ОСОБА_2 03 лютого 2023 року було запрошено до управління-служби у справах дітей для проведення бесіди та надання пояснень щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки ОСОБА_1 , однак станом на 17 лютого 2023 року ОСОБА_2 не з`явилась, пояснень не надала (а.с.13).

Відповідно до листа Комунального закладу освіти «Навчально-виховний комплекс № 57» Дніпропетровської міської ради від 16 березня 2023 року №96 ОСОБА_1 закінчила школу у 2022 році. Під час навчання останньої контактував з працівниками закладу тільки батько, який завжди відвідував батьківські збори та брав активну участь у вихованні доньки, мати ніколи не цікавилась проблемами та навчанням доньки, в закладі не з`являлась (а.с.16).

Як вбачається із висновку органу опіки і піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 19 липня 2023 року, є доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої доньки ОСОБА_1 . При цьому орган опіки і піклування виходив з того, що мати не здійснює належне виховання та утримання своєї дитини, не піклується про її здоров`я, фізичних, духовний і моральний розвиток, ухиляється від виконання покладених на неї батьківських обов`язків ( а.с.112-115)

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Водночас не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі De Geouffre de la Pradelle v. France від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із доведеності існування підстав, передбачених законом, для позбавлення батьківських прав відповідачки, але при цьому зазначив у рішенні, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років. Оскільки на момент ухвалення судом оскаржуваного рішення позивачка досягла повноліття, підстави для задоволення її позову відсутні.

З такими висновками суду погодитися не можна, оскільки факт досягнення дитиною повноліття під час розгляду спору та ухвалення відповідного судового рішення не може впливати на правовий результат вирішення справи судом, оскільки суд має оцінювати в сукупності факти виконання / невиконання батьками своїх обов`язків щодо дитини за період до її повноліття, які й стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом (Постанова Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21).

Положення СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/ дочки після досягнення ними повноліття. При досягненні повноліття особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком/ матір`ю та сином/ дочкою після досягнення дитиною повноліття не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків і дитини. Це, відповідно, означає й існування між ними взаємних особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а окремі з них навіть після смерті одного з них. Тож навіть після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки стосовно неї, які ґрунтуються на факті їх кровного споріднення. Із повноліттям дитини виникають права батьків на утримання і піклування з боку повнолітніх сина/ дочки та відповідні кореспондуючі їм обов`язки. Батьки, не позбавлені батьківських прав, є спадкоємцями своєї дитини за законом. Отже, у разі подання позову про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дитини суд не може відмовити в такому позові з тієї підстави, що під час розгляду цивільної справи і вирішення спору по суті дитина досягла повноліття, а тому в цій частині апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги.

Разом з тим, апеляційний суд вважає необґрунтованими і висновки місцевого суду щодо доведеності ухилення відповідачки від виконання її батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_1 .

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як підставу позбавлення батьківських прав відповідачки визначила те, що вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у її вихованні, не піклується про її стан здоров`я та духовний розвиток, не проявляє батьківської турботи.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. зокрема постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

В судовому засіданні, відповідачка категорично заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, посилаючись на те, що тривалий час не спілкується з донькою, але хоче відновити з нею відносини. При цьому ОСОБА_2 зазначала, що її донька, яка на теперішній час знаходиться за кордоном, тривалий час знаходиться під тиском батька, який бажає відгородити її від спілкування з нею. Вважає, що в них з донькою можуть бути відновлені відносини та емоційний контакт.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Апеляційний суд враховує, що суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на доньку ОСОБА_1 , а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам останньої.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування стосовно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

З урахуванням якнайкращих інтересів позивачки, бажання відповідачки брати участь у житті доньки, спілкуватись з нею, апеляційний суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав з підстав недоведеності винної поведінки останньої, свідомого нехтування нею своїми обов`язками.

Судом не було встановлено, що поведінка матері становила загрозу для здоров`я та розвитку доньки ОСОБА_1 , або що спілкування із матір`ю могли порушити відповідні права дитини. Апеляційний суд, з урахуванням змісту частини четвертої статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», підкреслює, що в цій справі не було встановлено фактів здійснення відповідачкою домашнього насильства відносно доньки ОСОБА_1 .

Тобто у цій справі ні життя, ні фізична недоторканність, ні здоров`я, ні психологічний стан дитини ОСОБА_1 не були зачеплені, і відсутні інші виняткові обставини.

При цьому надані позивачкою докази того, що у 2010 році відповідачка притягалась до адміністративної відповідальності за скоєння домашнього насильства відносно старшої доньки ОСОБА_4 не є належним доказом у даній справі, оскільки не підтверджують заявлені позовні вимоги. Факт неналежної поведінки щодо іншої дитини мав місце понад тринадцять років тому назад.

Інші докази, що свідчать про факти звернення батьком позивачки у 2011 році до правоохоронних органів щодо притягнення відповідачки за спричинення легких тілесних ушкоджень у тому ж році доньці ОСОБА_1 також не приймаються апеляційний судом, оскільки вина у скоєнні злочину чи адміністративному правопорушенні не доведена в законному порядку і не встановлена обвинувальним вироком чи постановою суду.

За обставинами справи встановлено, що мати тривалий час не підтримує контакт з донькою, але цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між донькою і її матір`ю. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між матір`ю і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про те, що встановлено триваюче та систематичне ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків без поважних причин є помилковими, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно п. 4 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За вищезазначених обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення суду, виклавши мотивувальну його частину в редакції даної постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2024 року.

Судді: