Справа № 211/933/24
Провадження № 2-о/211/42/24
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

18 червня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.,

присяжних Березняк М.К., Бунєвої Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Бірж Д.В,

заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Довгинцівському та Саксаганському районах у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання фізичної особи безвісно відсутньою,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною заявою та просить суд визнати свого чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутнім, оскільки із січня 2022 року з ним втрачено зв`язок, він ні разу не зателефонував, не повідомив будь-яким іншим способом про своє місцезнаходження. До початку повномасштабного вторгнення ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , однак за відомостями родичів, які залишились проживати на тимчасово окупованій території Запорізької області, ОСОБА_2 із січня 2023 року відсутній за місцем проживання і його фактичне місцезнаходження невідоме. Вона звернулася до Відділення поліції № 1 КРУП ГУ НП в Дніпропетровській області та згідно довідки від 19.01.2024 відомості про ОСОБА_2 відсутні, місцезнаходження невідоме, тому просить задовольнити заявлені вимоги.

Ухвалою суду від 02 квітня 2024 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала з підстав, викладених в заяві, наполягала на їх задоволені в повному обсязі. Суду пояснила, що визнання чоловіка безвісно відсутнім їй необхідно для подання в ТЦК, оскільки вона медичний працівник і може бути мобілізована. Від шлюбу з ОСОБА_2 вони мають сина ОСОБА_3 , 2011 року народження, до червня 2023 року проживали в м. Токмак Запорізької області. Потім виїхали на підконтрольну Україні територію, а ОСОБА_2 залишився там. Він працював водієм і був до квітня у відрядженні. 26 лютого 2022 року російські війська зайшли в м. Токмак, а 24.02.2022 він їм телефонував. Чи приїхав він чи ні з відрядження, вона не знає. Знайомі казали, що ОСОБА_2 приїжджав, але зараз там змінили номера телефонів і зв`язку не має.

Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Довгинцівському та Саксаганському районах у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Макогон І.В., звернулася до суду із заявою про розгляд справи за відсутності представника, зазначивши, що виходячи з тексту заявлених вимог можливо ОСОБА_2 у період з січня 2022 року по 13.06.2023, а згодом і по теперішній час не має бажання спілкуватися з ОСОБА_1 , тому за відсутності доказів, просить відмовити у задоволенні заяви повністю.

Вислухавши заявника, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, ОСОБА_1 з 09 серпня 1997 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідок від 13 червня 2023 року, ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_4 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи у м. Кривому Розі Дніпропетровської області.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 43 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до статей 305, 306 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо. Причому вказана презумпція має спростовний характер.

При цьому перш за все має бути з`ясовано місце постійного проживання особи на час її зникнення, заходи, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18). Судова практика є сталою.

Таким чином для визнання фізичної особи безвісно відсутньою потрібні такі умови: 1) особа відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; 2) протягом цього року в місці, де вона постійно проживала немає відомостей про місце її перебування; 3) встановити місце перебування особи неможливо; 4) згідно зі статтею 248 ЦПК України необхідно, щоб були серйозні причини, які б обумовлювали необхідність визнання фізичної особи безвісно відсутньою (наприклад, особи, яких вона зобов`язана за законом утримувати, знаходяться у скрутному матеріальному становищі, її майно без нагляду зазнає шкоди тощо) і 5) виключення припущення про навмисність її відсутності, яка може бути обумовлена ухиленням від здійснення покладених на неї законом обов`язків щодо утримання дітей, повернення боргів, встановленого законом порядку розірвання шлюбу, ухиленням від кримінальної відповідальності тощо.

Наведені юридичні факти й утворюють юридичний склад, необхідний для визнання особи безвісно відсутньою.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено поняття місця проживання, а саме: місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Отже суд може визнати особу безвісно відсутньою за умови, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей, що вона проживає у своєму житлі, і місце її перебування має бути невідомим.

У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи та дату отримання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи.

Зазначена норма регулює правовідносини у разі їх невизначеності, яка викликана тим, що тривала відсутність громадянина у місці його постійного проживання за відсутності відомостей про його місце перебування зачіпає права та інтереси фізичних та юридичних осіб, з якими він знаходиться у правових зв`язках.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, у якості доказів на підтвердження заявлених вимог заявником ОСОБА_1 надано копію заяви про її звернення 10 січня 2024 року до правоохоронних органів м. Кривого Рогу щодо фіксації відсутності з нею із січня 2022 року зв`язку із ОСОБА_2 ; заяви про прийняття її заяви, довідки СКП ВП № 1 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 19.01.2024 про підтвердження факту звернення 10.01.2024 ОСОБА_1 щодо встановлення місцезнаходження свого чоловіка ОСОБА_2 та встановлення місця реєстрації ОСОБА_2 на окупованій території. Місцезнаходження останнього по теперішній час не встановлено.

Таким чином наявність наданих заявником доказів (довідки про звернення у січні 2024 року до правоохоронних органів за своїм місцем проживання), у сукупності, не достатньо для того, щоб визнати ОСОБА_2 безвісно відсутньою, оскільки належних і допустимих доказів відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_2 протягом одного року за його останнім відомим місцем проживання, заявник ОСОБА_1 не надала.

При цьому суд зауважує, що сам по собі факт втрати зв`язку з ОСОБА_2 і фактична відсутність відомостей про його місце перебування не є безумовною підставою для визнання особи безвісно відсутньою, а виконати вимоги частини першої статті 307 ЦПК України шляхом направлення будь-яких запитів для з`ясування необхідних для розгляду цієї справи обставин за останнім місцем проживання відсутнього та місцем його роботи, неможливо у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні (постанова Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 183/7128/23 (провадження № 61-961 св 24).

Керуючись ст. 43 ЦК України, ст. ст. 10, 263, 265, 293, 294, 305-309 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С. В. Ткаченко

Присяжні Т.П. Бунєва

М.К.Березняк