ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер справи 650/1893/23 головуючий в суді 1 інстанції Сікора О.О.
номер провадження 22-ц/819/147/24 доповідач Орловська Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Орловської Н.В.

суддів : Воронцової Л.П.

Кутурланової О.В.

секретар Доброва К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Касьяненко Дмитро Леонідович, на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 29 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

04 жовтня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Великоолександрівського районного суду Херсонської області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 23.09.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Скадовського районного управління юстиції Херсонської області, актовий запис № 103.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 23.09.2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей 2006 та 2019 року народження.

Позивачка зазначає, що сімейне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з тим, що у сторін різні характери та погляди на життя, в результаті чого постійно виникають суперечки та непорозуміння. Оскільки примирення неможливе, спору про розподіл майна та місце проживання дітей немає, ОСОБА_2 наполягала на задоволенні її позовних вимог та розірванні шлюбу з відповідачем.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 29.11.2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Суд вирішив шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований відповідно до свідоцтва про одруження, серія НОМЕР_1 , і в якому сторони перебувають з 23.09.2006 року, актовий запис № 103 - розірвати. Після розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище ОСОБА_2 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Вказане судове рішення мотивовано тим, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість.

Оскільки шлюбні відносини між сторонами фактично припинені і примирення жодна із сторін не прагне, майновий спір відсутній, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та розірвання шлюбу, укладеного з відповідачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Касьяненко Дмитро Леонідович посилається на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував та не довів обставини, які мають значення для вирішення справи, які визнав встановленими, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого прийшов до неправильного та незаконного рішення.

В обґрунтування своєї позиції апелянт зазначає, що під час вирішення справи судом першої інстанції не з`ясовано, чи існує між сторонами домовленість про визначення місця проживання спільних дітей, а також чи досягнуто сторонами згоди щодо порядку участі відповідача у вихованні дітей, чим порушено вимоги п.2 ч.1 ст.264 ЦПК України.

З приводу визначення місця проживання дітей апелянт зазначає, що з метою дотримання прав та інтересів кожного з подружжя вважає за доцільне проживання з кожною із сторін по одному з дітей.

Крім того, судом не з`ясовано обізнаність відповідача з його процесуальними правами, не роз`яснено таких прав, а також не надано можливості надати відзив на позовну заяву та викласти свою позицію, внаслідок чого порушено ст.221 ЦПК України.

Також апелянт звертає увагу, що судом не виконано вимоги ст.111 Сімейного кодексу України, яка передбачає обов`язок суду вживати заходи щодо примирення подружжя. Зокрема, судом не з`ясовано позицію відповідача щодо його намірів примиритися з дружиною та не надано відповідного строку на примирення.

З огляду на викладене апелянт просить змінити рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 29.11.2023 року шляхом доповнення резолютивної частини рішення щодо визначення місця проживання спільних дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що в силу вимог ч.3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність рішення суду в межах визначених ст.367 ЦПК України, апеляційним судом встановлено наступне.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає повністю, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 23.09.2006 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Скадовського районного управління юстиції Херсонської області, актовий запис №103. (а.с.4).

Від даного шлюбу у сторін є діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5,6)

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 посилалася на те, що з липня 2023 року вона з відповідачем проживає окремо, вони фактично припинили сімейні стосунки та ведення спільного господарства. При цьому позивачка зазначила, що примирення між сторонами неможливе, часу на примирення просила не надавати.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 36, 51 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаних норм слід вважати, що надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

При цьому суд не наділений повноваженнями щодо примусу подружжя до примирення, за відсутності їх власного бажання та ініціативи. Також суд не має права цікавитися обставинами приватного життя сторін, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме обставини є підставою для визнання шлюбних відносин припиненими та розірвання шлюбу, оскільки презумпція добровільності шлюбу є пріоритетною.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ініціювавши питання про розірвання шлюбу позивачка неодноразово зазначила, що шлюбні відносини з відповідачем фактично припинені, збереження шлюбу вважає неможливим, подальше перебування у шлюбі вважає порушенням її власних інтересів, часу на примирення просить не надавати.

Також у матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 , в якій відповідач просить розглянути справу без його участі та зазначає, що проти задоволення позову не заперечує. (а.с.21)

Враховуючи, що відповідач був обізнаний про розгляд даної справи судом першої інстанції, особисто висловив свою позицію щодо предмету позовних вимог та не зазначив про наявність у нього намірів щодо примирення та збереження шлюбу з позивачкою, тому відсутність у межах даної справи такого процесуального заходу, як встановлення судом строку на примирення подружжя, не може вважатися порушенням норм матеріального та процесуального права, як про це зазначає апелянт.

Також апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідача щодо порушення судом першої інстанції вимог ст.221 ЦПК України, згідно якої головуючий з`ясовує обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов`язками та роз`яснює їх у разі необхідності, крім випадків, коли учасника справи представляє адвокат.

Апеляційний суд наголошує, що вимоги вказаної процесуальної норми передбачають обов`язок суду з`ясувати обізнаність учасників справи про їхні права та обов`язки, а також роз`яснити їх у разі необхідності за умови, коли відповідний учасник справи бере участь у судовому засіданні.

У випадку, коли учасник справи, який належним чином повідомлений про її розгляд, висловив свою позицію щодо позовних вимог, а також зазначив про розгляд справи за його відсутності, слід вважати, що обізнаність такого учасника про його процесуальні права та обов`язки презюмується.

Крім того, згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки відповідачем особисто надано заяву по суті позовних вимог та заявлено клопотання про розгляд справи за його відсутності, що не вимагало від суду додаткового з`ясування обставин щодо його обізнаності про процесуальні права та обов`язки, тому відсутні підстави вважати порушення судом вимог ст.221 ЦПК України.

Щодо доводу представника відповідача про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме залишення поза увагою питання щодо визначення місця проживання дітей та встановлення порядку участі відповідача у їх вихованні, то колегія суддів зазначає наступне.

Підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя визначені статтею 112 СК України, відповідно до якої суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Аналіз наведеної законодавчої норми свідчить про те, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу предметом доказування є обставини щодо фактичних взаємин подружжя, їх дійсних намірів щодо збереження чи припинення шлюбних відносин, наявність спільних дітей та підстав вважати, що розірвання шлюбу істотно суперечитиме інтересам дітей тощо.

При цьому, питання щодо визначення місця проживання дитини та визначення порядку участі у вихованні одного з батьків, з яким не проживає дитина, не входить до предмета доказування у даній категорії справ.

Апеляційний суд наголошує, що у випадку, коли відповідач вважає порушеним своє право на участь у вихованні дітей або спільне проживання з ними, останній не позбавлений можливості на звернення до суду з відповідним позовом з метою захисту та відновлення своїх порушених прав.

Таким чином, встановивши обставини щодо фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, врахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою а також взявши до уваги доводи позивачки про порушення її інтересів внаслідок збереження, шлюбу з відповідачем та заяву останнього про відсутність заперечень проти задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. 24, 56 СК України.

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Касьяненко Дмитро Леонідович, залишити без задоволення.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 29 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 19 червня 2024 року.

Головуюча ________________ Н.В.Орловська

Судді ________________ Л.П.Воронцова

________________ О.В.Кутурланова