ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2024 року м. Чернівці

Справа № 718/3907/23

Провадження №22-ц/822/271/24 Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар - Факас А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 січня 2024 року, головуючий у І-й інстанції - Скорейко В.В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Сенс Банк» про захист прав споживачів та стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 11 листопада 2008 року між ним та ПАТ «Укрсоцбанк», в особі начальника Кіцманського відділення банку ОСОБА_2., укладено Договір банківського вкладу (депозитний вклад зі сплатою процентів по закінченню строку дії Договору) № 46. Згідно з умовами договору Банк у зв`язку із змінами відсоткової ставки по депозитних рахунках об`єднує та продовжує дію договорів № 5 від 09.10.2007, № 9 від 10.11.2006, № 7 від 17.02.2006, № 46 від 31.07.2007, № 16 від 31.05.2008, № 48 від 31.08.2005, на загальну суму 90 000 грн. Крім того, на вкладний рахунок клієнт вносить 10 000 грн, загальна сума вкладу становить 100 000 грн, на умовах, встановлених цим Договором з нарахуванням відсотків в розмірі 22,5% річних. Відповідно до п.1.2 Депозит залучається на строк з 11.11.2008 року по 11.04.2009 року включно.

Згідно з пунктом 1.1.1 - внесення клієнтом грошових коштів підтверджується Банком шляхом видачі виписки. Розпорядженням на внесення коштів на депозит та об`єднання депозитних коштів від 11.11.2008 підтверджується, що позивач вніс на рахунок Банку загальну суму коштів 100 000 грн.

Також 12 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк»), в особі начальника Кіцманського відділення банку ОСОБА_2., укладено Договір банківського вкладу № 46/1 (депозитний вклад зі сплатою процентів по закінченню строку дії Договору), згідно з яким Банк продовжує депозитний вклад на суму 100 000 грн з нарахуванням відсотків у розмірі 24,5%.

Позивачем було додатково внесено до ПАТ «Укрсоцбанк» наступні грошові кошти в якості вкладу: 28.04.2009 - 5 000 грн; 19.04.2011 - 15 000 грн, 25.05.2011 - 4 500 грн, 22.09.2011 - 31 500 грн, 17.11.2011 - 9 000 грн, 26.07.2012 - 10 000 грн, 01.09.2012 - 7 000 грн, 04.03.2013 - 15 000 грн, 29.08.2013 - 30 000 грн, 13.11.2013 - 30 000 грн, 18.02.2014 - 10 000 грн, 03.04.2014 - 100 000 грн, 29.04.2014 - 25 000 грн, 05.06.2014 - 7 000 грн, 05.06.2014 - 8 000 грн, 05.09.2014 - 28 000 грн, 29.09.2014 - 15 000 грн, 07.11.2014 - 15 000 грн, що підтверджується відповідними розпорядженнями на внесення коштів на депозит.

Отже, станом на 07.11.2014 року згідно з договором та розпорядженнями позивачем ОСОБА_1 передано, а ПАТ «Укрсоцбанк» отримано банківський вклад на загальну суму 140 000 грн.

Пунктом 3.2.4 Договору передбачено, що ПАТ «Укрсоцбанк» зобов`язаний повернути суму Депозитного вкладу та суму нарахованих процентів в порядку, передбаченому Договором. Проте на порушення вимог Договору, банківський вклад до цього часу позивачу не повернуто.

Зазначав, що 26 січня 2015 року він звернувся до ПАТ «Укрсоцбанк» з вимогою повернути кошти на суму 140 000 грн, однак листами від 23.02.2015 № 09.202-86/96-2445 та від 05.03.2015 № 09.202-86/96-3236 йому відмовлено в поверненні коштів з тих підстав, що договір банківського вкладу з банком не укладався та у ПАТ «Укрсоцбанк» не обліковується.

Надалі позивач довідався про відкриття 21 листопада 2014 року кримінального провадження щодо начальника Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_2. у зв`язку із привласненням депозитних коштів фізичних осіб, які залучалися ПАТ «Укрсоцбанк».

Починаючи з моменту звернення до ПАТ «Укрсоцбанк» про повернення вкладу, сума, внесена позивачем до даного банку у розмірі 140 000 грн, залишається неповернутою. Основною підставою неповернення коштів є твердження банку, що між сторонами не було укладено договору банківського вкладу. Дії банку вважає неправомірними, оскільки банк не виконав своїх зобов`язань за договором банківського вкладу. Тобто Договір, а також розпорядження про внесення коштів банківського вкладу, складені між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк», свідчать про дотримання сторонами письмової форми цього договору.

Отже, ПАТ «Укрсоцбанк» зобов`язаний повернути позивачу суму банківського вкладу в розмірі 140 000 грн. Також із простроченням виконання грошового зобов`язання, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, з відповідача повинні бути також стягнені інфляційні витрати за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

Правонаступником активів та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2019 року стало АТ «Альфа-Банк», а з 30 листопада 2022 року - АТ «Сенс Банк», який і є належним відповідачем у справі.

Просив суд стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 суму неповернутого банківського вкладу у розмірі 140 000 грн, з урахуванням індексу інфляції у розмірі 102 096,27 грн. за період з грудня 2017 року по вересень 2023 року, а також 3% річних за цей же період в розмірі 24 164,38 грн.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 заборгованість по неповернутому банківському вкладу у загальному розмірі 266 260,65 грн, яка складається: 140 000 грн сума неповернутого банківського вкладу; 102 096,27 грн - інфляційні втрати; 24 164,38 грн - три проценти річних.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є клієнтом Кіцманського відділення АТ Укрсоцбанку, починаючи з 2008 року, в якому мав відкриті депозитні рахунки, періодично вносив кошти на депозит та щомісячно отримував відсотки. Станом на 07.11.2014 року загальна сума гривневого депозиту становила 140 000 грн, що підтверджується розпорядженням від 07.11.2014 року. Дане розпорядження підписане начальником відділення ОСОБА_2. та є належним доказом у справі.

Наразі вклад в розмірі 140 000 грн на вимогу ОСОБА_1 повернуто не було, отже є підстави для захисту його прав вкладника шляхом стягнення вказаних коштів у судовому порядку.

Наявні розпорядження, що надані позивачем на підтвердження внесення коштів, є належними доказами, незважаючи на їхні формальні недоліки, на які звертала увагу представник відповідача в судовому засіданні. Адже, недотримання уповноваженою особою банку керуючою відділенням ОСОБА_2. вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення вкладів, не може свідчити, що такий договір не укладався чи те, що кошти на депозитний рахунок банку не вносились.

Грошові кошти за договором банківського вкладу позивачу на його вимогу не виплачені, тому підлягають стягненню вказані кошти з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

Позивач звернувся з вимогою про стягнення інфляційних втрат за період з 01 грудня 2017 року по 1 вересня 2023 року та 3% річних за цей же період за прострочення виконання грошового зобов`язання з урахуванням встановлення карантину на території України та режиму воєнного стану у межах строку позовної давності, а тому наявні підстави для стягнення інфляційних втрат та 3% річних за останні 6 років, що передують зверненню до суду в заявленому позивачем розмірі з відповідача.

На зазначене рішення суду АТ «Сенс Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до постановлення незаконного рішення по справі.

Зазначає, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотань про залишення позову без розгляду з підстав однаковості предмету та підстав поданого позову у кримінальній справі №718/470/17, про відвід судді Скорейка В.В., про залучення третіх осіб до участі у справі ОСОБА_2. та Міністерства фінансів України, про витребування актуальної інформації про доходи позивача за період з 01.01.2007 року по 31.12.2014 року, в тому числі декларації про майновий стан і доходи (податкові декларації), про зупинення провадження до розгляду кримінальної справи.

В наданих копіях розпоряджень міститься посилання на договір від 29 квітня 2011 року, якого позивач не має.

Договір банківського вкладу №46 від 11 листопада 2008 року та договір банківського вкладу №46/1 від 12 квітня 2009 року є нікчемними, оскільки не додержана письмова форма.

Позивачем не надано належних доказів внесення коштів на депозит. ОСОБА_1 не надано банківської виписки, яка б могла підтвердити внесення 140 000 грн, і такі кошти останній не вносив у касу банку.

Додані розпорядження не відповідають встановленим законодавством вимогам до касових документів.

Позивачем пропущено строк позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 11 листопада 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», в особі начальника Кіцманського відділення банку ОСОБА_2., укладено Договір банківського вкладу (депозитний вклад зі сплатою процентів по закінченню строку дії Договору) № 46. Згідно з умовами договору Банк у зв`язку із змінами відсоткової ставки по депозитних рахунках об`єднує та продовжує дію договорів № 5 від 09.10.2007, № 9 від 10.11.2006, № 7 від 17.02.2006, № 46 від 31.07.2007, № 16 від 31.05.2008, № 48 від 31.08.2005, на загальну суму 90 000 грн. Крім того, на вкладний рахунок клієнт вносить 10 000 грн. Загальна сума вкладу становить 100 000 грн, на умовах, встановлених цим Договором з нарахуванням відсотків в розмірі 22,5% річних.

Відповідно до п.1.2 Депозит залучається на строк з 11 листопада 2008 року по 11 квітня 2009 року включно.

Пунктом 1.3. Договору визначено, що на депозитний рахунок додаткові внески коштів допускаються.

Кожен аркуш Договору скріплений підписами сторін, де також міститься відтиск печатки Укрсоцбанку.

12 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк»), в особі начальника Кіцманського відділення банку ОСОБА_2., укладено Договір банківського вкладу № 46/1 (депозитний вклад зі сплатою процентів по закінченню строку дії Договору), згідно з яким Банк продовжує депозитний вклад на суму 100 000 з нарахуванням відсотків у розмірі 24,5%.

Керуюча відділенням АКБ Укрсоцбанку ОСОБА_2. видала клієнту ОСОБА_1 розпорядження про наступне:

11.11.2008 року - сума депозиту 90 000 грн, сума внесених коштів 10 000 грн, загальна сума депозиту 100 000 грн;

28.04.2009 року - залишок депозиту 100 000 грн, сума поповнення 5 000 грн, загальна сума вкладу 105 000 грн;

25.09.2009 року - сума депозиту 105 000 грн, сума поповнення 10 000 грн, загальна сума вкладу 115 000 грн;

19.04.2011 року - загальна сума депозиту 115 000 грн, сума поповнення 15 000 грн, загальна сума вкладу 130 000 грн;

25.05.2011 року - загальна сума депозиту 130 000 грн, сума поповнення4 5000 грн, загальна сума вкладу 134 500 грн;

22.09.2011 року - загальна сума депозиту 121 500 грн, сума виплати вкладу 31 500 грн, загальна сума вкладу 90 000 грн;

17.11.2011 року - загальна сума депозиту 90 000 грн, сума поповнення 9 000 грн, загальна сума вкладу 99 000 грн;

26.07.2012 року - загальна сума депозиту 99 000 грн, сума поповнення 11 000 грн, загальна сума вкладу 110 000 грн;

01.09.2012 року - загальна сума депозиту 110 000 грн, сума поповнення 7 000 грн, загальна сума вкладу 117 000 грн;

04.03.2013 року - загальна сума депозиту 117 000 грн, сума поповнення 15 000 грн, загальна сума вкладу 132 000 грн;

29.08.2013 року - загальна сума депозиту 132 000 грн, сума виплати 30 000 грн, загальна сума вкладу 102 000 грн;

13.11.2013 року - загальна сума депозиту 102 000 грн, сума поповнення 30 000 грн, загальна сума вкладу 132 000 грн;

18.02.2014 року - загальна сума депозиту 132 000 грн, сума поповнення 10 000 грн, загальна сума вкладу 142 000 грн;

03.04.2014 року - загальна сума депозиту 142 000 грн, сума виплати вкладу 100 000 грн, загальна сума вкладу 42 000 грн;

29.04.2014 року - загальна сума депозиту 42 000 грн, сума внесення вкладу 25 000 грн, загальна сума вкладу 67 000 грн;

05.06.2014 року - загальна сума депозиту 67 000 грн, сума внесення вкладу 7 000 грн, загальна сума вкладу 74 000 грн;

05.06.2014 року - загальна сума депозиту 74 000 грн, сума внесення вкладу 8 000 грн, загальна сума вкладу 82 000 грн;

05.09.2014 року - загальна сума депозиту 82 000 грн, сума внесення вкладу 28 000 грн, загальна сума вкладу 110 000 грн;

29.09.2014 року - загальна сума депозиту 100 000 грн, сума внесення вкладу 15 000 грн, загальна сума вкладу 125 000 грн;

07.11.2014 року - загальна сума депозиту 125 000 грн, сума внесення вкладу 15 000 грн, загальна сума вкладу 140 000 грн;

Отже, станом на 07.11.2014 року згідно з договором № 46/1 від 12.04.2009 та розпорядженнями, позивачем ОСОБА_1 передано, а ПАТ «Укрсоцбанк» отримано банківський вклад на загальну суму 140 000 грн.

26 січня 2015 року ОСОБА_1 звертався до ПАТ «Укрсоцбанк» щодо укладених договорів банківського вкладу та повернення грошових коштів.

ПАТ «Укрсоцбанк» листом від 05.03.2015 року за № 09.202-86/96-3736 повідомило ОСОБА_1 , що вказаний ним договір банківського вкладу із банком не укладався та в ПАТ «Уксоцбанк» не обліковується. ПАТ «Укрсоцбанк» не відкривав депозитні рахунки, не приймав та не зараховував депозитні кошти згідно з договорами з депозитного обслуговування, зазначених позивачем. Звернув увагу на те, що за даним фактом прокуратурою Голосіївського району м.Києва внесено відомості до ЄРДР.

Відповідно до обвинувального акту в кримінальному провадженні №0000622, внесеному в ЄРДР 21 листопада 2014 року, ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.191 ч.3, ст.191 ч.4. ст.191 ч.5, ст.200 ч.2КК України.

З договору № 880/933-1 від 20.03.2009 року вбачається, що ОСОБА_2 обіймає посаду начальника Кіцманського відділення «Укрсоцбанк», бере на себе повну матеріальну відповідальність за зберігання, обробку, перерахування, приймання, видачу довірених їй готівки та цінностей. Цей договір діє на весь час роботи працівника.

Відповідно до Статуту АТ «Сенс Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк».

Частинами першою, другою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно із частиною 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою (п.2 ст.208 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У частині першій статті 1060 ЦК України зазначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно з пунктом 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції № 174 банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492) банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції № 492); договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі, один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції № 492); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам і використання коштів за цими рахунками. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 135 розділу VI Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2018 року № 103, банк (філія, відділення) зобов`язаний надати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі у вигляді паперового або електронного документа відповідно до законодавства України, умов договору, внутрішньобанківських правил, правил платіжної системи. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити:

1) найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію;

2) дату здійснення касової операції (час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час» - у разі здійснення касової операції в післяопераційний час);

3) підпис працівника банку (філії, відділення)/кваліфікований ЕП працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку.

Згідно з пунктами 1.1, 1.2, 1.3 глави 1 розділу IV Інструкції № 174 до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема, заява на переказ готівки (додаток 8) та заява на видачу готівки (додаток 10). Цією Інструкцією визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси. Бланки касових документів виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом. Касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 25 липня 2023 року у справі №718/2329/22, від 19 квітня 2023 року у справі 727/5691/22, від 23 жовтня 2023 року у справі №718/1791/22.

За таких обставин, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 є клієнтом Кіцманського відділення АТ Укрсоцбанку, починаючи з 2008 року, в якому він мав відкриті депозитні рахунки, періодично вносив кошти на депозит та щомісячно отримував відсотки. Станом на 07.11.2014 року загальна сума гривневого депозиту становила 140 000 грн, що підтверджується розпорядженням від 07.11.2014 року. Дане розпорядження підписане начальником відділення ОСОБА_2. та є належним доказом у справі.

Обставини того, що ОСОБА_2 в період укладення Договору банківського вкладу № 46 від 11.11.2008 року, № 46/1 від 12.04.2009 року та поповнення коштів за ними, була начальником АТ «Укрсоцбанк» і мала повноваження на укладення таких договорів, банком не заперечуються, а належність останній підпису, як уповноваженій особі на розпорядженнях про прийняття коштів, належними та допустимими доказами з боку відповідача не спростовано.

У матеріалах справи наявні розпорядження ПАТ «Укрсоцбанк» на внесення коштів на депозит та про додаткові внески коштів, які видала та підписала від свого імені, завіряючи печаткою банкою, ОСОБА_2 , що відповідно до спірних договорів є підтвердженням внесення клієнтом грошових коштів.

Як вбачається з висновку судово-почеркознавчої експертизи документів №2256-2257-К від 10 березня 2016 року, що проводилась в межах кримінального провадження №0000118, підписи в наступних документах: Договорах банківського вкладу № 46 та № 46/1 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , розпорядженнях від 11.11.2008, 28.04.2009, 19.04.2011, 25.05.2011, 22.09.2011, 17.11.2011, 01.09.2012, 04.03.2013, 29.08.2013, 13.11.2013, 18.02.2014, 03.04.2014, 29.04.2014, 05.06.2014, 05.09.2014, 29.09.2014, 07.11.2014, виданих на ім`я ОСОБА_1 - виконані ОСОБА_2 .

Відповідач в поданій апеляційній скарзі посилається на те, що укладені між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» договори не відповідають за формою та змістом договорам банківського вкладу, а надані розпорядження на внесення коштів за депозит не відповідають визначеним Національним банком України формам ведення та обліку касових операцій, і не можуть бути належними доказами внесення ОСОБА_1 грошових коштів на рахунок банківської установи на виконання умов цих договорів.

Колегія суддів вважає такі доводи відповідача помилковими.

У пунктах 66-68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), на яку також посилається апелянт, зазначено, що «договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті). Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважатися недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми».

У справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) (№ 2) від 29 січня 2013 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати, і якщо він використовує її на власну користь, банк повинен повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція) і є одним з основоположних елементів правової держави («Неждет Сахін і Періхан Шахін проти Туреччини» (Nejdet Sahin and Perihan Sahin v. Turkey), № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року).

Отже, позивач правомірно сподівався на належне оформлення вказаних договорів вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі.

При цьому саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90цс19, від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц, провадження № 14-703цс19, та від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21.

У постанові від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що в разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на договірні правовідносини вкладника і банку, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

Суд першої інстанції правильно встановив існування між сторонами договірних відносин за договором банківського вкладу №46 від 11 листопада 2008 року та договором банківського вкладу №46/1 від 12 квітня 2009 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що в наданих копіях розпоряджень міститься посилання на договір від 29 квітня 2011 року, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявний Договір банківського вкладу №46/1 від 12 квітня 2009 року, на виконання якого працівником банку було видано розпорядження з помилковою вказівкою на те, що воно видане на виконання Договору №46/1 від 29 квітня 2009 року, а в розпорядженнях від 22 вересня 2011 року - на виконання Договору №46/1 від 29 квітня 2011 року, тобто у виданих розпорядженнях на виконання договору №46/1 від 12 квітня 2009 року наявна систематична описка у даті договору, а у розпорядженнях, виданих з 22 вересня 2011 року, описка у даті та році договору.

Колегія суддів зауважує на тому, що саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Колегія суддів враховує, що на момент укладення договору банківського вкладу та видання розпоряджень завідувач відділенням ОСОБА_2 була уповноваженою банком особою на вчинення вказаних дій. Договори та розпорядження у даній справі підписали як позивач, так і уповноважена особа банку. Зміст договору банківського вкладу та розпоряджень підтверджують те, що між банком і вкладником виникли договірні відносини.

Отже, описка чи помилка в Договорі, розпорядженні чи номері рахунку не впливають на дійсність правочину чи відсутність між сторонами правовідносин з розміщення коштів на депозит, а твердження банку є помилковими.

Саме до таких висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (п.32-34).

Вказані договори у судовому порядку не розірвано, недійсними не визнано, тому їх чинність презюмується (стаття 204 ЦК України).

З огляду на викладене, позивач має право вимоги до банку про повернення вкладів за договором та застосування наслідків, передбачених договором та законом у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором.

Доказів повернення банком позивачу коштів за вкладом матеріали справи не містять.

Апеляційний суд зауважує, що питання про ступінь вини працівника банку, який привласнив кошти фізичних осіб (клієнтів), не впливає на обов`язок банку щодо належного виконання взятих на себе зобов`язань за відповідними договорами.

Отож, посилання апелянта на помилкове врахування районним судом постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90цс19, через відсутність обвинувального вироку відносно ОСОБА_2 , є неправильним, адже районний суд урахував й інші висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у цій постанові, а не лише наявність вироку, які є релевантними для цієї справи.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК).

Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Враховуючи продовження загального строку позовної давності, визначеного статтею 257, внаслідок введення карантину (п.12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п.19 Перехідних положень ЦК України), загальний строк позовної давності в 3 три роки, а відповідно і строк по вимогам про стягнення інфляційних втрат та 3% річних продовжено.

Позивачем надано розширений розрахунок інфляційних втрат та 3% річних згідно зі статтею 625 ЦК України, який є належним та допустимим доказом. Доказів, які б спростовували правильність наданого позивачем розрахунку розміру інфляційних втрат та 3% річних згідно зі статтею 625 ЦК України відповідачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Отже, суд першої інстанції правильно визначив розмір інфляційних втрат та 3% річних, врахувавши, що стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми у даній справі можливе за період, починаючи з грудня 2017 року.

Апелянт посилається на те, що відповідно до п. 18 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК, отже, по аналогії відповідача слід звільнити від відповідальності за статтею 625 ЦК.

Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки до правовідносин, що виникли між сторонами, аналогія і зазначені норми не підлягають застосуванню.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Встановивши факт укладення договорів банківського вкладу, внесення ОСОБА_1 коштів на депозитний рахунок, його подальше поповнення, а також отримання ним нарахованих відсотків за договором, ураховуючи, що вклад на вимогу позивача повернуто не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення суми банківського вкладу у загальному розмірі 266 260, 65 грн, з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, на користь позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині заперечень на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2023 року про відмову про залишення позову без розгляду, слід зазначити наступне.

Підстави для залишення позову без розгляду законодавцем визначено у статті 257 ЦПК України.

Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення по суті спору у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Приписи пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України направлені на виключення випадків одночасного розгляду декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

Залишення позову без розгляду у цьому разі можливе лише за умови, що позов у справі, яка перебуває у провадженні цього чи іншого суду, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Необхідна наявність водночас трьох складових: тотожних сторін спору; тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема залишати позов без розгляду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

У свою чергу, підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Отже, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за суб`єктним складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, такі позови є тотожними і в такому разі суд залишає позов без розгляду з дотриманням правового механізму, передбаченого положеннями статті 257 ЦПК України.

У свою чергу, нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема залишати позов без розгляду.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування вимог пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України та залишення позову без розгляду викладено в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 755/16267/17, від 23 листопада 2022 року у справі № 759/2532/22-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 520/97/18, від 30 червня 2023 року у справі № 522/13894/22.

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/21932/21 зазначено, що по суті, пред`явлення цього позову, коли на розгляді перебуває інший тотожний позов, є зловживанням процесуальними правами (пункт 2 частини другої статті 44 ЦПК України).

Вирішуючи питання щодо наявності підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 257 ЦПК України для залишення позову без розгляду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлений позов у цій справі та заявлений позов у кримінальному провадженні №718/470/17 не є тотожним через різні підстави позову.

Статтею 36 ЦПК України визначено перелік підстав відводу (самовідводу) судді і розширеному тлумаченню ця норма не підлягає. Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Згідно з частиною четвертою статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості та об`єктивності судді.

З матеріалів справи вбачається, що 06 грудня 2023 року від представника відповідача Самокиши В.Ю. надійшла заяви про відвід судді Скорейка В.В. від розгляду даної справи.

Ухвалою від 12 грудня 2023 року у задоволенні заявленого відводу судді Скорейка В.В. відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 не доводиться родичем судді Скорейка В.В.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справі «Білуха проти України», N 33949/02, § 49-52, від 09 листопада 2006 року).

Відмовляючи у задоволенні заяви про відвід, суд першої інстанції зазначив, що заява про відвід судді є необґрунтованою, оскільки не містить посилання на вчинені суддею дії, що можуть свідчити про необ`єктивність або упередженість, що є підставами для відводу судді.

Колегія суддів з таким висновком погоджується, оскільки заява про відвід судді Скорейка В.В. не містить обґрунтованого посилання на обставини, які викликають сумнів у його неупередженості або об`єктивності, а доводи заявника обґрунтовані виключно припущеннями та не підтверджені будь-якими доказами і не свідчать про існування об`єктивно обґрунтованих обставин, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді Скорейка В.В.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що незалучення судом першої інстанції третіх осіб до розгляду даної справи є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 54 ЦПК України якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява.

У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Наслідки незалучення третьої особи передбачені положеннями статті 54 ЦПК України. Незалучення третьої особи не є підставою для скасування судового рішення відповідно до статті 376 ЦПК України.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не зупинив провадження у даній справі до вирішення кримінальної справи та набрання законної сили вироку суду щодо ОСОБА_2 .

Як було зазначено вище, з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду, 0вчинення працівником банку злочину (кримінального правопорушення) не впливає на договірні відносини вкладника і банку.

Інші наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 01 травня 2024 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк