Справа № 361/87/24
Провадження № 2-з/361/2/24
У Х В А Л А
04 січня 2024 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді Радзівіл А.Г., розглянувши заяву Заступника керівника Броварської окружної прокуратури Київської області діючий в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Заступника керівника Броварської окружної прокуратури Київської області діючий в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельних ділянок,
У січні 2024 року до суду із вищевказаним позовом звернувся позивач.
03 січня 2024 року до суду від позивача надійшла заява про забезпечення даного позову, в якій позивач просить суд:
В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою російської федерації, на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 09.10.2015 № 2-2025, № 2-2029 та № 2-2033, виданих Броварською державною нотаріальною конторою, набула право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення з наступними кадастровими номерами:
Відомостей про належність до громадянства України, документування паспортом громадянина України та паспортом громадянина України за кордон відносно ОСОБА_1 згідно інформації ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не встановлено.
Таким чином, громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку спадкування набула право власності на три земельні ділянки сільськогосподарського призначення, однак, протягом року не виконала покладений на неї чинним законодавством України обов`язок по відчуженню земельних ділянок та залишається їх власником дотепер.
Як вже було зазначено вище, право власності на спірні земельні ділянки ОСОБА_1 набула шляхом прийняття спадщини на підставі закону, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.10.2015.
Отже, до закінчення річного строку після державної реєстрації права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, тобто до 09.10.2016, ОСОБА_1 , як нерезидент України повинна була виконати вимоги законодавства щодо її відчуження, що нею, однак, самостійно в добровільному порядку вчинено не було.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 , будучи громадянкою іноземної держави, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (до 09.10.2016) добровільно не відчужила їх, на теперішній час наявні підстави для конфіскації цих земельних ділянок на користь держави в судовому порядку.
Наявність у відповідачки як одноособового власника можливості вільно розпорядитись земельними ділянками шляхом відчуження на користь третіх осіб, передання їх в оренду, може істотно ускладнити чи навіть унеможливити виконання рішення суду, та поновлення порушених інтересів держави.
Невжиття заходів забезпечення позову, зокрема, накладення арешту на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, може призвести до здійснення поділу або об`єднанню ОСОБА_1 земельних ділянок, внаслідок чого будуть сформовані нові земельні ділянки, що унеможливить поновлення порушених інтересів держави в рамках цієї цивільної справи та призведе до необхідності звертатись до суду із новим позовом.
Водночас будь-яке подальше відчуження ОСОБА_1 , як громадянкою російської федерації спірних земельних ділянок порушуватиме права держави в особі уповноваженого органу на набуття їх у власність держави шляхом конфіскації, враховуючи, що на теперішній час особливо в умовах воєнного часу кожна земельна ділянка має використовуватись насамперед для забезпечення продовольчих потреб громадян України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява позивача підлягає задоволенню у зв`язку з наступним.
Частиною 2 ст. 81 ЗК України визначено, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати право власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомості, які належать їм на праві власності.
Водночас для тих випадків, за яких іноземними громадянами все ж набуваються у власність землі зазначеної категорії, частиною 4 статті 81 ЗК України закріплено спеціальну процедуру обмежень щодо подальшого розпорядження ними, зокрема, передбачено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
Дана норма кореспондується також з ч. 1 ст. 145 ЗК України, відповідно до якої, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати у її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.
При цьому відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації такого права.
У разі не відчуження іноземцями земельних ділянок сільськогосподарського призначення у встановлений строк застосовуються правові наслідки, передбачені статтями 140, 143, 145 ЗК України у вигляді примусового припинення права власності на такі земельні ділянки шляхом їх конфіскації на користь держави.
Так, згідно з п. ?е? ч. 1 ст. 140 ЗК України не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, передбачених цим Кодексом, є підставою для примусового припинення права власності на таку земельну ділянку.
Відповідно до п. ?в? ч. 1 ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється в судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.
Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 , будучи громадянкою іноземної держави, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (до 09.10.2016) добровільно не відчужила її, на теперішній час наявні підстави для конфіскації цієї земельної ділянки на користь держави в судовому порядку.
Дана процедура імперативно передбачена ч. 4 ст. 81 та ст. 145 ЗК України та не передбачає винятків.
Відповідно до вимогст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно із ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має право з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Верховний Суд України в постанові Пленуму від 22.12.2006 № 9 Про практику застосування судами цивільного процессуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову зазначає, що клопотання про забезпечення позову повинно бути вмотивованим і обґрунтованим доказами наявності реальних загроз чи утруднень майбутнього виконання рішення суду, співмірністю заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, їх відповідність предмету позовної вимоги, відсутністю порушень прав третіх осіб заходами забезпечення позову.
Аналізуючи вищевказані норми чинного законодавства, можна дійти висновку про те, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Дослідивши матеріали позовної заяви та заяву про забезпечення позову суд приходить до висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.
Враховуючи зміст позовних вимог, суд приходить до висновку що накладення арешту на земельні ділянки, які позивач просить витребувати, оскільки на думку останнього, такі земельні ділянки набуті у приватну власність всупереч нормам законодавства, є співмірним із заявленими позовними вимогами.
У постанові Верховного Суду від 16.08.2018 року у справі № 910/1040/18 зазначено, що в немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Невжиття заходу до забезпечення позову може призвести до здійснити відчуження майна на користь третіх осіб, що в подальшому призведе до нових звернень власників на отримання земельної ділянки у зв`язку із набуттям права власності на майно, що в свою чергу призведе до ускладнення чи неможливості виконання рішення суду у разі його задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-153, 260, 261, 354 ЦПК України, суд,-
Заяву про забезпечення позову задовольнити.
Відповідач (боржник): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , громадянка російської федерації, адреса реєстрації місця проживання: російська федерація, АДРЕСА_1 .
Ухвала про забезпечення позову виконується негайно.

Строк пред`явлення до виконання ухвали суду про забезпечення позову три роки.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Суддя Радзівіл А.Г.