Справа № 509/3536/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Козирського Є.С.

при секретарі - Лисенко О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

27.06.2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна.

В обґрунтування позову зазначила, що між позивачем та відповідачем 07.03.2019 року був укладений шлюб, про що було зроблено актовий запис №81 Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

В обґрунтування позову зазначила, що за період шлюбу з відповідачем, ними було придбано квартиру загальною площею 41,2 кв.м., житлова площа 17,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, які були придбані подружжям за кошти сімейного бюджету. Позивач просить визнати за нею право приватної власності на частки квартири загальною площею 41,2 кв.м., житлова площа 17,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача грошові кошти частину у розмірі 233 600 грн., за продаж автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, об`єм двигуна 2480 куб.см., вважаючи вказане майно спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги не визнає, заперечує проти задоволення позову у повному обсязі.

Відзив на позовну заяву обґрунтовано тим, що квартира, яку позивач просить розділити як спільне сумісне майно подружжя, в силу ст. 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача, придбана за особисті кошти відповідача, а автомобіль, половину вартості якого позивач просить стягнути з відповідача, був проданий подружжям до припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу.

Відповідач зазначив у відзиві, що 27.11.2019 року на підставі Договору дарування отримав у приватну власність квартиру загальною площею 70,3 кв.м., житлова площа 41,1 кв.м., яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_2 . 10.12.2020 року відповідач на підставі договору купівлі-продажу продав квартиру загальною площею 70,3 кв.м., житлова площа 41,1 кв.м., яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_2 , та на отримані кошти з продажу квартири в м. Арциз, на підставі Договору купівлі продажу пая від 10.12.2020 року, придбав пай у паєвому фонді Обслуговуючого кооперативу «РАДУГА - 3», . 29.12.2020 року відповідачу, як Асоційованому члену ОК «РАДУГА-3», за Актом повернення частки внеску в пайовий фонд ОК «РАДУГА-3» від 29.12.2020 року, повернуто пай у вигляді майнових прав на квартиру площею 41,2 кв.м., житлова площа 17,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та право власності на яку було зареєстровано за відповідачем 06.01.2021 року.

28.09.2023 року позивачем надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, яка обґрунтована тим, що кошти для придбання спірної квартири та автомобіля позивачу у позику надала її мати - ОСОБА_3 , про що між позивачем та ОСОБА_3 було складено розписку від 28.09.2019 року. Позивач стверджує, що саме за кошти отриманні нею від її матері було придбано спірне майно.

Відповідачем надано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначив, що доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, спрямовані виключно на створення нових, вигаданих фактичних обставин, які не відбувались та є завідомо неправдивими та не спростовують доводів відповідача викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач зазначає, що жодних правовідносин позики між позивачем та її мамою не виникало, а посилання позивача на розписку від 28.09.2019 року є введенням суд в оману.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, були повідомленні про дату та час судового засідання належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомили.

11.06.2024 року від представника позивача надійшла заява про здійснення розгляду справи без участі позивача та представника позивача.

11.06.2024 року від представника відповідача надійшла заява про здійснення розгляду справи без участі відповідача та представника відповідача, позов не визнають, в задоволенні позову просять відмовити.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 07.03.2019 року був укладений шлюб, про що було зроблено актовий запис №81 Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_4 .

За час перебування у шлюбі, сторонами було придбано наступне майно:

-квартира загальною площею 41,2 кв.м., житлова площа 17,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

-автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, об`єм двигуна 2480 куб.см.

За правилами ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з абзацом 2 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від № 11 від 21.12.2007 року (далі по тексту - Пленум ВСУ № 11 від 21.12.2007 р.), спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

У абзаці 1 пункту 24 Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, наведені вище норми Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом встановлено та позивачем не спростовано, що 27.11.2019 року відповідач на підставі Договору дарування, посвідченого ОСОБА_5 , державним нотаріусом Арцизької районної державної нотаріальної контори Одеської області 27 листопада 2019 року, в реєстрі за №1593, отримав у приватну власність квартиру загальною площею 70,3 кв.м., житлова площа 41,1 кв.м., яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.11.2019 року, номер запису про право власності: 34341862.

10.12.2020 року відповідач на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Міцул О.В. та зареєстровано в реєстрі за №708, передав у власність квартиру загальною площею 70,3 кв.м., житлова площа 41,1 кв.м., яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_2 , гр. ОСОБА_6 Продаж квартири за домовленістю сторін відбувся за 198 813,00 грн., які продавець (відповідач) отримав повністю до підписання договору.

Також судом встановлено, що 10.12.2020 року ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі продажу пая від 10.12.2020 року, придбав у ОСОБА_7 пай у паєвому фонді Обслуговуючого кооперативу «РАДУГА - 3», , який належав продавцю на підставі Договору асоційованого членства №А/1/41 від 04.02.2019 року, та складався із майнових прав на квартиру будівельний номер АДРЕСА_3 . Розмір даного паю, який продається за даним договором складає 176 896,60 грн.

10.12.2020 року відповідачу видано Свідоцтво про асоційоване членство в Обслуговуючому кооперативі «РАДУГА-3».

29.10.2020 року між Обслуговуючим кооперативом «РАДУГА-3» та відповідачем було укладено додаткову угоду до Договору асоційовано членства №А/1/41 від 04.02.2019 року, відповідно до п. 2 якої, сторони погодили викласти пункт 1.2. пункту 1 Договору у наступній редакції: « 1.2. об`єкт нерухомості - квартира АДРЕСА_4 .

29.12.2020 року відповідачу, як Асоційованому члену ОК «РАДУГА-3», за Актом повернення частини внеску в пайовий фонд ОК «РАДУГА-3» від 29.12.2020 року, повернуто пай у вигляді квартири площею 41,2 кв.м., житлова площа 17,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

06.01.2021 року державним реєстратором Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області проведено державну реєстрації права власності на квартиру площею 41,2 кв.м., житлова площа 17,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачем.

Верховний Суд у постанові по справі №546/912/16-ц від 24 січня 2020 р. зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане.

Відповідно до пункту 3 частини першої ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна квартира площею 41,2 кв.м., житлова площа 17,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в розумінні положень ст. 57 СК України є приватною особистою власністю відповідача, оскільки хоча і придбана у період шлюбу, але за особисті кошти відповідача, що підтверджено матеріалами справи та не спростовано позивачем.

Висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Разом з тим, суд критично оцінює та не приймає до уваги доводи позивача викладені у відповіді на відзив щодо того, що спірна квартира була придбана сторонами за кошти отримані позивачем від її матері у позику, про що складено розписку від 28.09.2019 року.

Ухвалою від 11.12.2023 року судом було задоволено клопотання відповідача та призначено по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, судово-технічну експертизу (фізико-хімічне дослідження) давності документа, а саме розписки від 28.09.2019 року щодо отримання позивачем, від своєї матері грошової позики, у розмірі 20000 дол. США для купівлі квартири в Одеській області

Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз (м. Одеса, вул. Рішельєвська, буд. 8).

На розгляд експерта поставити такі питання:

- Яка давність рукописного тексту в розписці від 28.09.2019 року щодо отримання позивачем ОСОБА_1 , від своєї матері ОСОБА_3 грошової позики, у розмірі 20000 дол. США для купівлі квартири в Одеській області;

- Чи відповідає давність рукописного тексту в розписці від 28.09.2019 року щодо отримання позивачем ОСОБА_1 , від своєї матері ОСОБА_3 грошової позики, у розмірі 20000 дол. США для купівлі квартири в Одеській, вказаній на ній даті ( 29.09.2019 року)?

- Якщо давність рукописного тексту в розписці від 28.09.2019 року щодо отримання позивачем ОСОБА_1 , від своєї матері ОСОБА_3 грошової позики, у розмірі 20000 дол. США для купівлі квартири в Одеській, не відповідає вказаній на ній даті ( 28.09.2019 року), то коли було виконано рукописний текс розписки?

Для проведення експертизи витребувано від позивача ОСОБА_1 оригінал розписки від 28.09.2019 року щодо отримання від своєї матері ОСОБА_3 грошової позики, у розмірі 20000 дол. США для купівлі квартири в Одеській обл.

Встановлено строк для виконання ухвали в частині витребування документів 10 (десять) днів з моменту отримання зазначеної ухвали суду про призначення експертизи.

Також, ухвалою від 11.12.2023 року попереджено сторони про наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені ст. 109 ЦПК України та роз`яснено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Ухвала від 11.12.2023 року отримана позивачем 20.12.2023 року, про що свідчить підпис про отримання в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, яке наявне у матеріалах справи, а також отримана представником позивача 11.12.2023 року на вказану у матеріалах справи електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвала від 11.12.2023 року, в частині зобов`язання позивача надати суду оригінал розписки від 28.09.2019 року щодо отримання позивачем від своєї матері ОСОБА_3 грошової позики, у розмірі 20000 дол. США для купівлі квартири в Одеській області, позивачем не виконана, оригінал розписки від 28.09.2019 року позивачем не надано.

У зв`язку з ненаданням позивачем оригіналу розписки від 28.09.2019 року для проведення судово-технічної експертизи (фізико-хімічне дослідження) давності документа, супровідним листом Одеського НДІСЕ №24-1852 від 05.04.2024 року ухвала від 11.12.2023 року повернута до суду без виконання у зв`язку з ненаданням об`єкта дослідження.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи викладені обставини, суд не приймає до уваги доводи позивача стосовно придбання спірної квартири сторонами за кошти отримані позивачем від її матері у позику, про що складено розписку від 28.09.2019 року, як такі, що не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами та ухиленням позивача від їх надання.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд приходить до висновку, що квартира площею 41,2 кв.м., житлова площа 17,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю відповідача, а тому у задоволенні позовних вимог позивача у частині поділу вказаної квартири слід відмовити.

Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів частину у розмірі 233 600 грн., за продаж автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, об`єм двигуна 2480 куб.см., суд зазначає наступне.

У своїй позовній заяві позивач зазначила, що шлюбні відносини з відповідачем фактично є припиненими з травня 2023 року, та з цього часу позивач разом з малолітнім сином почала проживати окремо від відповідача.

З відповіді на адвокатський запит представника позивача, Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Одеській області №31/15-189-А3 від 22.06.2023 року повідомлено, що 30.12.2022 на підставі договору купівлі-продажу укладеного у ТСЦ №5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області, був зареєстрований VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, об?єм двигуна 2480 куб.см., за гр. ОСОБА_2 та 17.01.2023 на підставі договору купівлі-продажу укладеного ГСЦ №5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області, вищезазначений транспортний засіб, був перереєстрований за гр. ОСОБА_8 .

За вказаних обставин суд доходить висновків, що автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, об?єм двигуна 2480 куб.см., був проданий з відома позивача, до фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами у травні 2023 року, точної дати судом не встановлено, а також, що кошти від продажу даного спірного автомобіля були отримані в період перебування сторін у шлюбі та спільного проживання.

Доказів протилежного, а також доказів про відсутність згоди позивача на продаж спірного автомобіля, чи продажу його попри волю позивача, позивачем суду не надано.

Суд не приймає до уваги надану позивачем роздруківка з ресурсу «Авторіа», на підтвердження вартості спірного автомобіля, як така що не є належним та допустимим доказом у справі, міститься оголошенням про продаж іншого за модифікацією автомобіля, а саме VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, об`єм двигуна 2 л., Дизель, в той час, як вимоги пред`явлено щодо автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, об`єм двигуна 2480 куб.см., Бензин.

Також, суд не приймає в якості доказу Висновок експерта №7613 судової, транспортно-товарознавчої експертизи від 20.10.2023 року наданий представником позивача, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з позовною заявою позивач звернулась до суду 27.06.2023 року.

Ухвалою від 31.08.2023 року закрито підготовче провадженні та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Судом встановлено, що 18.10.2023 року, тобто після закриття підготовчого провадження, виступу сторін під час розгляду справи по суті та дослідження доказів у справі, представник позивача звернувся із заявою до ТОВ ОРЦНЕ про призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи по справі №509/3536/23, та 20.10.2023 року надав до суду в якості письмового доказу Висновок експерта №7613 судової, транспортно-товарознавчої експертизи від 20.10.2023 року з визначення середньої ринкової вартості транспортного засобу, автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, станом на 17.01.2023 року.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, суд проаналізувавши вище вказані норми діючого законодавства та встановлені у справі обставини, не приймає наданий позивачем Висновок експерта №7613 судової, транспортно-товарознавчої експертизи від 20.10.2023 року з визначення середньої ринкової вартості транспортного засобу, автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, станом на 17.01.2023 року, як такий, що поданий не строк встановлений законом.

За вказаних обставин, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, в частині стягнення з відповідача грошових коштів частину у розмірі 233 600 грн., за продаж автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, 2013 року випуску, об`єм двигуна 2480 куб.см.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 315, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 17.06.2024 року.

Суддя: Є. С. Козирський