ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року м. Чернівці Справа № 718/3687/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Масюк Л.О., дата складання повного тексту рішення 26.04.2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду з позовом до ДП «ЦДЗК» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньому заробітку за період прострочення, вихідній допомозі, компенсації втрати частини доходів, в якому просила стягнути з ДП «ЦДЗК» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 154 668 грн й по вихідній допомозі при звільненні 12 889 грн, по компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати 124 507,68 грн та компенсацію за затримку виплати розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду, а також судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що вона з 19.09.2005 року працювала в начальником Кіцманського РВВ Чернівецької РФ ДП «ЦДЗК». Надалі, наказом ДП «ЦДЗК» №39 від 02.06.2021 року було розпочато процедуру припинення Чернівецької РФ ДП «ЦДЗК».

Згідно з наказом №3-к від 03.06.2021 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади з 10.06.2021 року на підставі ст.38 КЗпП України.

Вказувала, що за час трудових відносин відповідачем систематично не виконували вимоги трудового законодавства, мала місце заборгованість по заробітній платі.

Так, на час звернення до суду з позовом відповідач не здійснив з нею розрахунок, а тому з метою досудового врегулювання спору зверталася з листом до відповідача, що, в свою чергу, було проігноровано останнім.

Провадження №22-ц/822/555/24

Стверджує, що з липня 2020 року по 10.06.2021 року роботодавець не нараховував належну їй заробітну плату й інші обов`язкові платежі, отримати довідку у роботодавця є неможливим, а тому розрахунок заборгованості здійснено на підставі наказів роботодавця, виходячи із посадового окладу у розмірі 12 889 грн.

З урахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, та наведених обґрунтувань в позовній заяві просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволений.

Стягнуто з ДП «ЦДЗК» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з липня 2020 року по 10.06.2021 року в розмірі 154 668 грн, з утриманням з цих коштів, передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з ДП «ЦДЗК» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі 12 889 грн.

Стягнуто з ДП «ЦДЗК» на користь ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 124 507,68 грн з утриманням з цих коштів, передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з ДП «ЦДЗК» на користь ОСОБА_1 заборгованість за затримку виплати розрахунку при звільненні до розгляду справи в розмірі 83 134,05 грн.

Стягнуто з ДП «ЦДЗК» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн.

На підставі п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України допустив негайне виконання судового рішення у частині стягнення невиплаченого заробітку за один місяць.

Не погодившись з рішенням суду ДП «ЦДЗК» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення щодо виплати заробітної плати, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивачем при розрахунку заборгованості по заробітній платі сума заборгованості була завищена, невірно розрахована сума вихідної допомоги при звільнені та невірно розрахована компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Крім того, з апеляційної скарги вбачається, що апелянт визнає заборгованість та надає власний розрахунок такої й з урахуванням наведеного просить ухвалити рішення, яким зменшити розмір стягнутих виплат, а у стягненні вихідної допомоги відмовити.

Не погоджуючись із витратами на правничу допомогу сторона відповідача покликалася на те, що зазначені адвокатом Соником В.В. послуги в акті не відповідають дійсності, оскільки відсутній погодинний розрахунок наданих послуг та, при цьому, вартість самих послуг явно завищена.

Серед переліку робіт зазначено - адвокатський запит до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». Цей запит зроблено адвокатом при складанні позовної заяви про стягнення заборгованості із заробітної плати та не в процесі судового розгляду справи та повноваження адвоката про надання цієї послуги не можуть підтверджуватися ордером на надання правничої допомоги у іншому суді.

Отже, явно завищені та дублюються між собою послуги, а саме: консультація щодо характеру спірних правовідносин - 1 500 грн, вивчення та правовий аналіз матеріалів справи - 2000 грн, адвокатський запит до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 2000 грн та складання позовної заяви про стягнення заборгованості із заробітної плати - 5 500 грн, при цьому, як вже зазначалося вище, відсутній погодинний розрахунок наданих послуг.

Про невідповідність витрат на професійну правничу допомогу адвоката щодо участі у судових засіданнях в Кіцманському районному суді Чернівецької області у розмірі 4 000 грн з вимогами про співмірність таких витрат свідчить те, що адвокат лише один раз з`являлися до суду для участі в судовому засіданні, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 15 000 грн не відповідають приписам статті 137 ЦПК України, зокрема, відсутній договір про надання послуг правничої допомоги та відсутній погодинний розрахунок наданих послуг та, при цьому, вартість самих послуг явно завищена та є явно неспівмірною для адвоката, який займається адвокатською діяльністю та готує позов у справі незначної складності.

Відзив до суду апеляційної інстанції не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд вказав, що наказом ДП «Центр ДКЗ» №157-Б від 31.12.2020 року «Про затвердження штатного розпису, схем тарифних ставок, посадових окладів» затверджено та введено в дію з 01.01.2021 року схему тарифних ставок працівників філій Центру ДКЗ, згідно якої посадовий оклад начальника Кіцманського районного виробничого відділу ЧРФ ДП «Центр ДЗК» ОСОБА_1 становить 12 889 грн, а тому враховуючи зазначене прийшов до висновку, що відповідач має заборгованість по заробітній платі за період з липня 2020 року до 10.06.2021 року (дата звільнення) перед позивачем ОСОБА_1 в сумі 154 668 грн з утриманням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів за період з липня 2020 року по 10 червня 2021 року (12 місяців по 12889 грн).

Крім того, суд вказав, що в судовому засіданні не заперечувалося стороною відповідача той факт, що ним неодноразово було допущено порушення права позивача на вчасне отримання заробітної плати, а тому дійшов висновку про задоволення вимоги щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 124 507,68 грн з утриманням з цих коштів передбачених законом податків та обов`язкових платежів та розміру середньої заробітної плати позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців з наступного дня після звільнення, у даному випадку з 11.06.2021 року по 11.12.2021 року, що обраховується наступним чином: 644,45 грн. (сер.ден.зар.плата) х 129 днів (кількість днів затримки розрахунку при звільненні) = 83 134,05 грн.

Також суд зазначив, що відповідно до ст.44 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 належала до виплати вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку в розмірі 12 889 грн.

Вирішив питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки при задоволенні позову такі стягуються з відповідача.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду в повному обсязі, з огляду на таке.

Щодо суті спору, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно наказу №87-к від 13.09.2005 року ОСОБА_1 прийнято на посаду техніка-землевпорядника у виробничий сектор Кіцманського районного відділу ЧРФ ДП «ЦДЗК», що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (т.1 а.с.28-33)

Відповідно до наказу ДП «Центр державного земельного кадастру» №39 від 02.06.2021 року «Про припинення Чернівецької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», а згідно з наказами ДП «Центр державного земельного кадастру» №40 від 07.06.2021 року «Про внесення змін до наказу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 02.06.2021 № 39» та №70 від 08.09.2021 року «Про внесення змін до наказу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 02.06.2021 року №39» встановлюється, що Філія (Чернівецька регіональна філії ДП «Центр ДЗК») перебувала в процесі припинення шляхом приєднання до Тернопільської Регіональної філії Центру ДЗК (т.1 а.с.14-17).

З наказу №171-Б від 28.12.2019 року ДП «ЦДЗК» про затвердження штатного розпису вбачається, що з 01.01.2020 року затверджено, крім іншого, схему посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців філій ЦДЗК, де посадовий оклад начальника відділу Кіцманського РВВ становив 10 295 грн (т.2 а.с.48-50).

Згідно наказу ДП «Центр ДКЗ» №157-Б від 31.12.2020 року затверджено та введено в дію з 01.01.2021 року схему тарифних ставок працівників філій Центру ДКЗ, згідно якої посадовий оклад начальника Кіцманського ВВ ЧРФ ДП «Центр ДЗК» становив 12 889 грн (т.1 а.с.18-20).

В подальшому, на підставі наказу ДП «ЦДЗК» №3-к від 03.06.2021 року та трудової книжки серія НОМЕР_1 від 21.04.1999 року стверджується, що позивача ОСОБА_1 звільнено із займаної посади начальника Кіцманського районного виробничого відділу на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням (т.1 а.с.27-33).

Відповідно до вимоги про розрахунок (повторно) ОСОБА_1 вбачається, що остання 26.07.2022 року зверталася до ДП «ЦДЗК» з вимогою про розрахунок, в якому навела розрахунки суми належної їй компенсації за дні невикористаних щорічних відпусток та розміру вихідної допомоги та з проханням повідомити їй про нараховані їй суми, належні їй при звільнені, і надіслати повідомлення засобами поштового зв`язку, не пізніше 3-х днів після отримання заяви провести всі виплати, що належать при звільненні від підприємства (т.1 а.с.21-26).

Згідно розрахунку калькулятора компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату сума заборгованості, а саме компенсація за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з липня 2020 року по червень 2021 року, становить 124 507,68 грн (т.1 а.с.34).

Зі змісту відповіді №1-2/2371 від 06.10.2023 року ДП «Центр державного земельного кадастру» адвокату Соник В. вбачається, що відповідно до п.2 наказу ДП «Центр державного земельного кадастру» №3-к про звільнення позивача ОСОБА_1 було зобов`язано відділ бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності Філії виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 14.09.2018 по 10.06.2021 рр. (69 днів). На підставі наказу ДП «Центр державного земельного кадастру» № 39 від 02.06.2021 року «Про припинення Чернівецької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» Філія перебувала в процесі припинення. Наказами ДП «Центр ДЗК» № 40 від 07.06.2021 року «Про внесення змін до наказу ДП «Центр ДЗК» від 02.06.2021 № 39» та № 70 від 08.09.2021 року «Про внесення змін до наказу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 02.06.2021 № 39» заходи з припинення Чернівецької регіональної філії Центру ДЗК були продовжені. Відповідно до наказу Центру ДЗК від 25.10.2021 №135-а «Про службову перевірку», комісією з проведення службової перевірки стосовно передачі матеріальних цінностей, основних засобів, бухгалтерських, фінансових та кадрових документів ОСОБА_3 , головою комісії з припинення (ліквідації) складено відповідний акт про результати перевірки від 25.10.2021 року. У висновку даного Акту, крім іншого, зазначено, що ОСОБА_3 не забезпечила збереження та контроль за ефективним використанням майна, що закріплене за філією. При цьому зазначено, що ст.44 КЗпП України не передбачена виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні працівника згідно зі ст.38 КЗпПУ, за власним бажанням (т.1 а.с.13).

Згідно відповіді на запит суду №2413-2023-0001117 від 13.12.2023 року ГУ ДПС у Чернівецькій області вбачаються суми нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 та період виплати (т.1 а.с.152-156).

Згідно інформації Головного управління пенсійного фонду України в Чернівецькій області вбачається, що станом на 06.12.2023 року в обліковій картці ОСОБА_1 наявна інформація щодо перебування в трудових відносинах із страхувальником Чернівецька РФ ДП «Центр ДЗК». За даними звітності зазначеного страхувальника, поданої за період з липня 2020 року по травень 2021 року до податкового органу за місцем реєстрації та переданої Податковою службою України до ПФУ в порядку міжвідомчого інформаційного обміну по ОСОБА_1 , наявна інформація про кількість відпрацьованих днів та сума нарахованої заробітної плати за період з липня по грудень 2020 року та з січня по червень 2021 року (т.1 а.с.158).

Відповідно до розрахунку заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 сума заборгованості за третій, четвертий квартал 2020 року та з січня по червень 2021 року до виплати становила 48 316,13 грн (т.1 а.с.178).

З наданого ДП «ЦДЗК» до апеляційної скарги розрахунку залишку заборгованості по заробітній платі та утримання податків і зборів за період 3 квартал 2020 року по червень 2021 року до виплати на руки ОСОБА_1 заробітна плата становить 110 304,49 грн без вирахування податків та зборів, а 88 795,14 грн з урахуванням утриманих податків та зборів (т.2 а.с.51).

Колегія суддів зазначає, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Установивши, що в порушення вимог статті 116 КЗпП України, відповідач не виплатив усі належні до виплати позивачу суми при звільненні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995року №100 (надалі Порядок).

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

При цьому, згідно п.4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, в тому числі компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Згідно роз`яснення викладеного в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1993 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Як вбачається з матеріалів справи при розрахунку заборгованості по заробітній платі позивачем була визначена заборгованість відповідно до посадового окладу в розмірі 12 889 грн (який був встановлений і введений в дію з 01.01.2021 року відповідно до наказу №157-к від 31.12.2020 року), що, в свою чергу, взято до уваги судом першої інстанції, однак вказана сума заборгованості по заробітній платі, яка зазначена позивачем, була завищена, оскільки за встановлених обставин з липня по грудень 2020 року посадовий оклад позивача становий 10 295 грн, а з січня 2021 року до часу звільнення 12 889 грн, у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне здійснити перерахунок: 10 295 грн (07.2020 року) + 10 295 грн (08.2020 року) + 10 295 грн (09.2020 року) + 10 295 грн (10.2020 року) + 10 295 грн (11.2020 року) + 10 295 (12.2020 року) + 12 889 грн (01.2021 року) + 12 889 грн (02.2021 року) + 12 889 грн (03.2021 року) + 12 889 грн (04.2021 року) + 12 889 грн (05.2021 року) + 5155,60 грн (10 днів 06.2021 року) = 131 370,60 грн (сума нарахованої заробітної плати), а тому з врахуванням виплачених сум 5607,76 грн (07.2020 року), 8165,33 грн (10.2020 року), 4746,11 грн (03.2021 року), 1925,79 грн (04.2021 року) борг підприємства по заробітній платі ОСОБА_1 за період з липня 2020 року по 10.06.2021 року склав 110 304,49 грн (без утримання податків та зборів), і вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Наведене є підставою для зміни рішення суду у вказаній частині.

Щодо стягнення компенсації за втрату частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 (далі - Порядок №159).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян.

Стаття 3 зазначеного Закону визначає, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст.4 вказаного Закону).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно з пунктом 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення).

Аналіз наведених нормативних актів дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статті 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем індексації грошового забезпечення, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Отже, з урахуванням викладеного компенсація втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх сплати становить 40 558,84 грн виходячи з наступного розрахунку, а саме: липень 2020 року (місяць заборгованості) / 3773,23 грн (сума заборгованості) / 54,6% (коефіцієнт індексації) / 2060,18 грн (сума компенсації); серпень 2020 року / 8287,47 грн / 54,9% / 4549,82 грн; вересень 2020 року / 8287,47 грн / 54,1% / 4483,52 грн; жовтень 2020 року / 1714,38 грн / 52,6% / 901,76 грн; листопад 2020 року / 8287,47 грн / 50,7% / 4201,75 грн; грудень 2020 року / 8287,47 грн / 49,3% / 4085,72 грн; січень 2021 року/ 10375,64 грн / 47,4% / 4918,05 грн; лютий 2021 року / 9875,64 грн / 45,9% / 4532,92 грн; березень 2021 року / 6555,03 грн / 43,5% / 2851,44 грн; квітень 2021 року / 8825,38 грн / 42,5% / 3750,79 грн; травень 2021 року / 10375,64 грн / 40,7% / 4222,89 грн, що, в свою чергу, є підставою зміни рішення суду першої інстанції.

Крім того, відповідно до п.20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця.

В постанові Великої Палати ВС від 8 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч.2 ст.235 КЗпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений ст.117 цього Кодексу, мають різну правову природу. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Розрахунок середньої заробітної плати проводиться відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 №100 (далі - Постанова №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку у випадку несвоєчасного проведення з працівником остаточного розрахунку при звільненні середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно статті 241-1 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Враховуючи вищевикладене, подією, з якою пов`язана виплата за час затримки остаточного розрахунку, вважається день звільнення. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Виплата працівнику його середнього заробітку здійснюється за весь час затримки по день фактичного розрахунку (в робочих днях, починаючи з наступного після звільнення дня).

В частині 1 ст.117 КЗпП України визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отже, середньоденна заробітна плата за останні два місяці складала 644,45 грн, а тому, з врахуванням 127 робочих днів (за період з 11.06.2021 року по 11.12.2021) сума, яка підлягає до стягнення, становить 81 845,15 грн, у зв`язку із чим рішення суду у відповідній частині підлягає зміні.

Доводи клопотання з приводу зменшення розміру середнього заробітку, який визначено до стягнення судом апеляційної інстанції оцінюють критично.

Так, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку зі звільненням працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Враховуючи обставини справи за яких виник спір, відсутність бажання у роботодавця врегулювати спір, який виник із колишнім працівником, який є слабшою стороною у вказаних правовідносинах в досудовому порядку, надати необхідні докази для визначення розміру заборгованості та сприяти встановленню всіх необхідних для розв`язання спору обставин, колегія суддів вважає, що підстав для зменшення розміру середнього заробітку немає.

Що стосується вимоги про стягнення вихідної допомоги, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За приписами ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Так, вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами.

Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, що виплачується працівникові під час звільнення, оскільки її розмір пов`язаний не з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав. Отже, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.

Проте, з урахуванням того, що ОСОБА_1 звільнилася із підприємства за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, то трудове законодавство не передбачає вихідної допомоги в такому разі, у зв`язку із чим у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Щодо витрат на правничу допомогу, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження надання правничої допомоги в матеріалах справи міститься: ордер серії СЕ №1069483 від 18.10.2023 року, виданий на підставі договору №б/н від 19.09.2023 року (т.1 а.с.38), копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧЦ №000476 (т.1 а.с.27), акт про надання послуг правової допомоги від 12.03.2024 року, де в п.1 вказано, що адвокат надав правові послуги з правової допомоги відповідно до договору від 19.09.2023 року, в п.2 визначено, що розмір виплат адвоката становить 15 000 грн, що складається з: консультація щодо характеру спірних правовідносин 1500 грн; вивчення та правовий аналіз матеріалів справи 2000 грн; адвокатський запит до ДП «ЦДЗК» 2000 грн; складання позовної заяви 5500 грн та участь в судових засіданнях 4000 грн. У п.5 акту обумовлено, що акт є невід`ємною частиною договору про надання правничої допомоги (т.1 а.с.193), копію квитанції про оплату 15 000 грн та попередній розрахунок суми гонорару за надання правничої допомоги (т.1 а.с.193-194).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Схожі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18.

Крім того, в постанові ВП ВС від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зазначено наступне: «…Висловлюючись щодо порядку обчислення гонорару, ВП ВС вказала, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України.

Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу…».

ВП ВС зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність.

Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата ВС виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Однак, з матеріалів справи убачається, що в ній відсутній договір про надання правничої допомоги, та адвокатом не зазначено затрати робочого часу на надання правової допомоги, а тому суд апеляційної інстанції не має можливості встановити, які саме умови містив договір, вартість години роботи адвоката щодо оплати послуг останнього, що вказує на недоведеність вартості зазначених в акті послуг у вказаному стороною позивача розмірі в сумі 15 000 грн, який є невід`ємною частиною договору між адвокатом та його клієнтом.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за таких обставин дійшов невірного висновку про наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача на користь позивача, з огляду на їх недоведеність.

Відповідно до вимог п.1 та 2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо розподілу судового збору.

За приписами пп.б,в п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Частина 13 ст.141 ЦПК України вказує на те, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із вказаним позовом.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст.141 ЦПК України).

Так, в суді першої інстанції при умові сплати судового збору позивачем, останній мав би сплатити 2920,65 грн (1% від ціни позову), однак з урахуванням задоволення вимог частково на 79,68% з відповідача на користь держави слід стягнути за розгляд справи в суді першої інстанції 2327,17 грн, а також за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідачу слід компенсувати пропорційно до задоволених вимог за рахунок держави сплачений судовий збір в розмірі 890,22 грн.

З урахуванням взаємозаліку зазначених сум судового збору з відповідача на користь держави слід стягнути - 1436,95 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2024 року в частині визначення розміру до стягнення заборгованості по заробітній платі, середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та втрати частини доходів змінити, визначивши до стягнення з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 суми заборгованості по заробітній платі за період з липня 2020 року по 10 червня 2021 року у розмірі 110 304 (сто десять тисяч триста чотири) грн 49 коп (з утриманням з цих коштів необхідних податків та зборів), середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з часу звільнення з 11.06.2021 року по 11.12.2021 року у розмірі 81 845 (вісімдесят одну тисячу вісімсот сорок п`ять) грн 15 коп (з утриманням з цих коштів необхідних податків та зборів) та компенсацію за втрату частини доходів в розмірі 40 558 (сорок тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім) грн 84 коп (з утриманням з цих коштів необхідних податків та зборів).

Рішення суду в частині стягнення з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вказаної вимоги ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу скасувати, у задоволенні вказаної заяви відмовити.

Здійснити новий розподіл судових витрат.

Стягнути з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь держави судовий збір у розмірі 1436,95 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк