КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року та ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року у справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Просила суд визнати недійсним договір дарування на 5/8 частини квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіца А.О., запис про реєстрацію № 696.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01 квітня 1994 року виданого відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної держадміністрації, квартира, за адресою: АДРЕСА_2 належала на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності громадянці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки-характеристики, яка була видана 12 листопада 2009 року для оформлення угоди довічного утримання, нерухоме майно за вищевказаною адресою належало: ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №15 від 07.10.2009 за №2-1899 в частці -1/8 квартири та на підставі свідоцтві свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної держадміністрації м. Києва від 01.04.1994 згідно розпорядження (наказом) 01.04.1994 за №9707 в частці (загальна частка складає - 5/8 квартири);

- ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №15 від 14.04.2008 року в частці -1/8 квартири;

- ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №15 від 14.04.2008 року в частці -1/8 квартири;

- ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №15 від 14.04.2008 року в частці - 1/8 квартири;

У 2010 році в квартирі ОСОБА_1 в якості квартирантки проживала ОСОБА_2 .

Наприкінці червня 2010 року ОСОБА_9 переконувала ОСОБА_1 , щоб вона уклала з нею відповідний договір на 5/8 частини своєї квартири, на той час поки вона зареєструється, знайде роботу, а потім анулює договір дарування.

02 липня 2010 року ОСОБА_1 уклала договір дарування 5/8 частини квартири громадянці ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіца А.О. про що зроблено відповідний запис про реєстрацію за № 696.

Відповідно до інформаційної довідки КП «КМР» «КМБТІ» від 09.01.2020 за № КВ -2020 №260, права власності в квартирі зареєстровані за наступними особами:

- ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №15 від 14.04.2008 року в частці -1/8 квартири;

- ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №15 від 14.04.2008 року в частці -1/8 квартири;

- ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №15 від 14.04.2008 року в частці - 1/8 квартири;

- ОСОБА_2 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіца А.О. від 02.07.2010 за № 696, та зареєстрованого в Бюро 19.07.2010 року за реєстровим №4949, в розмірі 5/8 частки квартири.

Згодом ОСОБА_9 вийшла заміж та переїхала від ОСОБА_1 , упродовж довгого строку не піклувалася, не давала про себе жодної звістки, однак договір не анулювала та з реєстрації не знялась.

Маючи на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , відповідачка реєструє двох своїх дітей в квартирі позивачки.

Відповідачка запевнила ОСОБА_1 , що договір дарування буде найближчим часом анульовано, однак своїх обіцянок не виконала та на зв`язок не виходить.

Останні роки ОСОБА_1 погано себе почуває та деякий час проживала в іншому місті, а коли повернулась до власного майна квартири помітила, що хтось проживає в квартирі.

Вона викликала поліцію оскільки не могла потрапити до квартири, за її адресою виїхала патрульна поліція та допомогла потрапити в квартиру.

Повідомила про те, що ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) з січня 20-го року по вересень 21-го року здавала квартиру квартирантам.

Зазначає, при укладенні договору позивачка не розуміла його змісту, вважаючи його договором по життєвого утримання, оскільки не мала наміру безоплатно передавати власність відповідачки належну їй частку квартири, тобто помилився в суті укладеного договору. Вона людиною похилого віку, страждає від хронічних захворювань.

На момент укладення договору позивачу було повних 70 років, також вона мала ряд хронічних захворювань, що завадило їй вірно сприйняти здійснюваний нею правочин.

Позивачка потребувала та потребує сторонньої допомоги, яку відповідачка їй не надає.

Зазначила, що наміру дарувати частку квартири не мала, договір дарування уклала в віці 70 років, іншого житла на праві власності не має та потребує стороннього догляду.

Вважає, що волевиявлення ОСОБА_1 під час укладення нею договору було спрямовано на безоплатну передачу у власність відповідачки 5/8 частки квартири, яка є її особистою власністю, не було.

27.10.2021 було відкрито кримінальне провадження за №0002537 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

15.04.2022 винесено постанову про закриття кримінального провадження. Дану постанову ОСОБА_1 отримала на руки в кінці вересня 2022 року. Одразу почала шукати адвоката, але потім почались масовані обстріли, які пов`язані з війною в Україні, що погіршили стан здоров`я.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року позов залишено без задоволення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Валька І.В. про стягнення витрат на правничу допомогу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 05 серпня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що позивач усвідомлювала який договір вона підписує.

Стверджує, що вважала, що це тимчасовий договір, який необхідний для того щоб відповідач могла знайти роботу.

Посилається на показання свідка ОСОБА_12 , яка під час допиту в суді першої інстанції повідомила, що ОСОБА_1 подарувала відповідачці квартиру з умовою, що вона буде її доглядати.

Зазначає, що після укладення спірного договору позивачка позбавила себе єдиної частки власності.

Апелянт вважає, що вік позивача, її стан здоров`я та потреба у зв`язку із дим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та неможливість продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування все це свідчить про те що позивач вважала договір тимчасовим.

Не погоджуючись з ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року про відмову у стягненні судових витрат, 11 вересня 2024 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Зазначила, що відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу суд першої інстанції прийняв незаконне та необґрунтоване рішення.

Вважає, що вона та її представник не зловживають правом. А орієнтовний розрахунок не є меншим заявлених витрат на правничу допомогу.

Окремо зазначила, що відповідачка не ініціювала судовий процес та за освітою не юрист, а тому потребувала надання послуu правничої допомоги. За надані послуги сплатила, клопотання було подане відповідно до вимог діючого законодавства.

Заяв про зменшення витрат не надходило, а тому вважає, що у суду першої інстанції були всі підстави для задоволення клопотання.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

23 жовтня 2024 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник апелянта ОСОБА_13 , в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник відповідача ОСОБА_14 , в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01 квітня 1994 року видане відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної держадміністрації, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належала на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності га громадянці ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_4 в рівних долях.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №15 від 07.10.2009 року за №2-1899 в частці -1/8 квартири та на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної держадміністрації м. Києва від 01.04.1994 року згідно розпорядження (наказом) 01.04.1994 року за №9707 в частці (загальна частка складає - 5/8 квартири) належить ОСОБА_1 .

02 липня 2010 року між ОСОБА_1 ( Дарувателем ) та ОСОБА_2 (обдарованою) укладено Договір дарування 5/8 частини квартири за адресою АДРЕСА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіца А.О. про що зроблено відповідний запис про реєстрацію за № 696.

Доказів порушення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіца А.О. вимог щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору судом не отримано.

Згідно листа Міністерства юстиції України №87019/А-28506/8.3.2 від 29.09.2021 року на звернення ОСОБА_1 щодо розірвання договору дарування нерухомого майна, повідомлено що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Протоколом допиту потерпілого від 08.12.2021 року дізнавачем сектору дізнання відділу поліції №1 Деснянського УП ГУНП у м. Києві встановлено, що ОСОБА_1 повідомляє який саме договір уклала з ОСОБА_2 та що подарувала.

Постановою Національної поліції України Головного управління національної поліції у м. Києві Деснянське управління поліції від 15.04.2022 року про закриття кримінального провадження дізнавачем СВ ВП №1 розглянуто матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002537 від 27.10.2021 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.190 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що протягом 2021 року у невстановленому досудовим розслідуванням місяці, за адресою: АДРЕСА_2 , невстановлена особа шляхом вільного доступу таємно викрила майно, яке належить гр. ОСОБА_1 , чим завдала останній матеріальної шкоди.

А також, в ході досудового розслідування об`єктивних даних, які б вказували на наявність ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, не встановлено.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року повністю відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження заявленої ним вимоги про визнання договору дарування частини квартири недійсним, з урахуванням наведених підстав позову при цьому в судовому засіданні представники позивача не могли пояснити суду одночасне існування всіх підстав для визнання договору дарування недійсним, передбачені вищевказаним статтями, з огляду на те, що зазначені підстави є взаємовиключними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків.

Правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину».

Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частина друга статті 717 ЦК України).

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі

№ 6-93цс16 зазначено, що: «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що: «наявність чи відсутність помилки -неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів

і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) зазначено, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Сторони укладених договорі дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (пункти 10 договору дарування земельної ділянки, пункт 18 договору дарування житлового будинку). Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів. Крім того, позивачем не доводилося і судами не встановлено, що відповідач чинить перешкоди заявнику у можливості користування будинком та вчиняє дії з його виселення, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача».

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 26 жовтня

2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22). У вказаній постанові Верховний Суд, передаючи справу на новий апеляційний розгляд, зазначив: «апеляційний суд не врахував, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров?я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки; апеляційний суд не звернув уваги, що суд першої інстанції не встановив обставин які б свідчили про помилку щодо природи оспорюваного договору дарування».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Враховуючи вищенаведену практику Верховного Суду, а саме те, що «лише з?ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним».

Київський апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність аргументів позову про те, що укладаючи спірний договір позивач мала на меті укладення саме договору довічного утримання.

А тому, підстав недійсності правочину, які повинні існувати саме на момент його укладення, Київським апеляційним судом не встановлено, а усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, а відтак погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки підстав для його скасування немає.

Що стосується ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року, то колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частина 3 статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема пункту 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункту 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункту 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 - заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Колегія суддів, з урахуванням складності справи, спрощеного порядку її розгляду, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, враховуючи відзив відповідача, в якому було заявлено про розмір витрат, які відповідач має намір понести. Та з урахуванням принципу розумності та справедливості віку та матеріального становища позивача вважає, що витрати на правову допомогу у сумі 40 000,00 грн., є не співмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, що є підставою для визначення витрат на правничу допомогу у розмірі 2 000, 00 грн. та які, відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягуються їх з позивача на користь відповідача.

Таким чином, сума витрат на правничу допомогу, яка б підлягала стягненню з позивача на користь відповідача становить 2 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року скасувати.

Стягнути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ), на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) 2 000 (дві тисячі) грн. витрат на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана