КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/655/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Ішуніної Л.М. у м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на гаражний бокс, розташований за адресою АДРЕСА_1 , розташований на 1 поверсі висотою 1,99 м., площею 19,4 кв.м., рік збудування - 1969, фундамент - бетон, за набувальною давністю.

Позов мотивувала тим, що рішенням виконавчого комітету Залізничної райради м. Києва від 24 березня 1969 року її батькові ОСОБА_3 було надано дозвіл збудувати гараж для автомобіля з ручним керуванням за адресою АДРЕСА_1 , надалі 04 квітня 1969 року її батькові було надано дозвіл на виконання робіт по будівництву гаража для автомобіля з ручним керуванням.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько помер, після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її матері ОСОБА_4 було видано технічний паспорт на автомобіль «Запорожець» з ручним керуванням. За життя її батькові було встановлено статус інваліда війни, а її матері - статус дружини померлого інваліда війни, яка користується відповідними пільгами. ІНФОРМАЦІЯ_3 її мати померла, і 14 грудня 2009 року ОСОБА_1 одержала свідоцтво про право на спадщину за законом.

22 грудня 2008 року ОСОБА_1 виготовила технічний паспорт на гаражний бокс.

02 червня 2008 року, 17 липня 2008 року вона, а також її мати зверталися письмово із заявою до Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), 28 липня 2008 року та 24 листопада 2008 року - до голови Київської міської ради, 28 серпня 2008 року - до Головного управління земельних ресурсів КМДА щодо передачі у приватну власність земельної ділянки під спірним гаражним боксом, на що їм було надано відповідні роз`яснення.

Вважає, що зазначеними обставинами підтверджується добросовісне заволодіння її батьком, ОСОБА_3 , спірним гаражним боксом, починаючи з 1969 року, після смерті якого з 1987 року спірним гаражним боксом добросовісно заволоділа її мати ОСОБА_4 , після смерті якої з 2009 року спірним гаражним боксом добросовісно заволоділа позивач, яким відкрито та безперервно володіє протягом більш як десяти років, тобто до теперішнього часу, внаслідок чого згідно ст. 344 ЦК України набула право власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що у висновку суду, що позивач не є добросовісним набувачем та безтитульним набувачем спірного гаража, наведено два взаємовиключних висновки. Якщо позивач, на думку суду, не є безтитульним набувачем, то який титул суд першої інстанції мав на увазі, відмовляючи у позові та посилаючись на вказану підставу. Крім того, про яку недобросовісність набувача може йти мова, якщо позов подано щодо майна, побудованого батьком позивача, відповідно до дозволу, наданого йому в державним органом в 1969 році, що не вибувало з користування сім`ї позивача з моменту побудови по теперішній час.

Судом встановлено, що після смерті матері позивач прийняла спадщину у встановленому законом порядку та 14 грудня 2009 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Наводила зміст ст. 328, 344 ЦК України, вказувала, що відповідно до обставин, встановлених судом першої інстанції, майно, щодо якого позивачем заявлено вимоги про набуття права власності, знаходиться у володінні позивача значно довше, ніж того вимагає ст. 344 ЦК України.

Вказувала, що судом першої інстанції враховано правові висновки Верховного Суду в справі № 547/200/21, Великої Палати Верховного Суду в справі № 910/17274/17, які у наведеній судом частині не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки зроблені за інших фактичних обставин.

Зазначала, що заявлений нею позов та обставини, встановлені судом, повністю відповідають правовим висновкам у п. 66, 67 постанови Великої Палати Верховного Суду в справі № 910/17274/17. Позов подано до суду дієздатною особою, батько якої, з отриманням необхідних дозволів, побудував об`єкт нерухомого майна, право власності на який позивач просить визнати за собою за набувальною давністю, що свідчить про наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт. Об`єктом нерухомого майна, щодо якого заявлений позов, є гараж, збудований відповідно до рішення № 418 від 24 березня 1969 року, прийнятого виконавчим комітетом Залізничної райради депутатів трудящих м. Києва. Доданий до позову технічний паспорт на гаражний бокс, складений КП Київське міське БТІ, не містить відмітки про самочинне будівництво, що підтверджує дотримання вимог діючого законодавства під час будівництва об`єкта нерухомого майна, що підтверджує законність об`єкта володіння. Спірне майно було збудоване батьком позивача, після його смерті гараж залишився у володінні його дружини та дочки ОСОБА_1 , тобто заволодіння гаражем було не лише добровільним, а цілком відповідало приписам чинного законодавства, адже позивач продовжила користуватись майном, що було створено її батьком, та відкрито володіла вказаним майном впродовж усього часу, будучи спадкоємцем як всіх майнових прав матері, так і опосередковано, через матір, майнових прав свого батька. Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивач не є добросовісним набувачем, за вказаних обставин, є щонайменше необґрунтованим та суперечить обставинам, які були встановлені самим же судом.

Після смерті матері позивач залишилась єдиним володільцем вказаного нерухомого майна, здійснює таке володіння безперервно та значно довше за 10 років, як того вимагає ст. 344 ЦК України, та навіть без урахування часу, протягом якого цим майном володіли її батьки, спадщина за якими була нею прийнята. Зважаючи, що після побудови вказане майно не вибувало із володіння сім`ї позивача, безперервність володіння вказаним майном суттєво перевищує строки, встановлені ч. 1 ст. 344 ЦК України, тим більше, якщо приєднати до нього час, впродовж якого вказаним майном володіли особи, чиїм спадкоємцем вона є.

Вказувала, що чинним законодавством України не встановлено обмежень або заборон щодо набуття права власності на спірне майно за набувальною давністю. Спірне майно не вилучене з цивільного обороту, жодних обставин, що свідчили би про інше під час розгляду справи судом першої інстанції, не повідомлялось.

Вказувала, що на сьогоднішній день фактичне володіння позивачем спірним майном не спирається на будь-яку правову підставу, адже попри прийняття позивачем спадщини після своєї матері, вона не має змоги оформити спадкування гаража через відсутність державної реєстрації права власності на спірний гараж за законодавством України, як за матір`ю, так і за батьком, що унеможливлює застосування будь-яких інших правових механізмів для захисту її права на власність.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тривалість, відкритість і безперервність володіння спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Залізничної райради депутатів трудящих міста Києва від 24 березня 1969 року батькові позивача - ОСОБА_3 було надано дозвіл збудувати гараж для автомобіля з ручним керуванням поруч з існуючими гаражами в садибі АДРЕСА_1 , згідно проєкту (а. с. 21).

04 квітня 1969 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на виконання робіт по будівництву гаража для автомобіля з ручним керуванням по АДРЕСА_1 (а. с. 29).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а. с. 16).

Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 06 серпня 2003 року, дружині ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надано статус дружини померлого інваліда війни з правом користування пільгами згідно ст. 10, 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а. с. 18).

Після смерті ОСОБА_3 , його дружині - ОСОБА_4 , яка також є матір`ю позивача, було видано 09 квітня 1988 року, в порядку спадкування, технічний паспорт на автомобіль ЗАЗ 968МД з ручним керуванням (а. с. 27 - 28).

08 жовтня 2007 року ОСОБА_4 встановлено І групу інвалідності, в акті огляду МСЕК зазначено про необхідність постійного стороннього догляду (а. с. 17).

22 грудня 2008 року позивачем було виготовлено технічний паспорт на спірний гаражний бокс, розташований на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , висотою 1,99 м, площею 19,4 кв. м, рік збудування - 1969, фундамент - бетон, власником є ОСОБА_3 (а. с. 30 - 34).

В 2008 році позивач та її мати звертались із заявами до Головного управління земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), голови Київської міської ради щодо передачі у приватну власність земельної ділянки під гаражним боксом, у відповідь на які листами Головного управління земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 18 червня 2008 року, від 28 липня 2008 року, від 30 липня 2008 року, від 12 серпня 2008 року, від 04 вересня 2008 року, 22 грудня 2008 року було роз`яснено, що необхідно звернутися до Київської міської ради із заявою про отримання земельної ділянки в межах м. Києва, в якій зазначити бажані розмір і місце розташування земельної ділянки, мету її використання і склад сім`ї (якщо ділянка передбачається для житлового будівництва). Після надходження такої заяви та відповідного доручення Київради Головне управління земельних ресурсів забезпечить організацію робіт по розробці проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для зазначеного цільового призначення (а. с. 35 - 38, 42, 43, 45).

Листом Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 12 серпня 2008 року роз`яснено, що з питання переоформлення гаража необхідно звернутися до Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янського району у м. Києві з відповідною заявою та надати такі документи: копію техпаспорта на автомобіль з ручним керуванням, копію посвідчення водія, довідку ВТЕК про медичні показання на забезпечення транспортними засобами з ручним керуванням, довідку з місця проживання (форма № 3), рішення Залізничної райради від 24 березня 1969 року № 418, згоду землекористувача, а питання відведення земельної ділянки для обслуговування та експлуатації нерухомого майна (в тому числі гаража) відноситься до компетенції Київської міської ради (а. с. 39 - 40).

Згідно довідки Головного управління земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 травня 2011 року № 1168, станом на 29 квітня 2011 року в автоматизованій системі ПК «Кадастр» за ОСОБА_1 земельні ділянки в межах м. Києва не зареєстровані, документи, що посвідчують право власності на землю, у Головному управлінні не зареєстровані та не видавалися (а. с. 47).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла (а. с. 22).

14 грудня 2009 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Коломієць Н.Д. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з грошових коштів з відповідними відсотками та грошовими компенсаціями (а. с. 23).

Згідно довідки ДЕЖ № 902 КП УЖКГ Солом`янського району від 31 травня 2006 року № 519, ОСОБА_1 дійсно зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 , на даній житловій площі проживають та зареєстровано 3 осіб, в тому числі ОСОБА_1 (власник рахунку) - з 1972 року, ОСОБА_4 (мати) - з 2002 року, ОСОБА_5 (син) - з 2005 року (а. с. 26).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Але не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), в постанові Верховного Суду від 02 травня 2024 року в справі № 761/29679/18 провадження № 61-14960св23) зазначено, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20).

Дослідивши докази, наявні у справі, зокрема рішення виконавчого комітету Залізничної райради депутатів трудящих міста Києва від 24 березня 1969 року, дозвіл від 04 квітня 1969 року на виконання робіт по будівництву гаража для автомобіля з ручним керуванням, технічний паспорт на гаражний бокс, суд першої інстанції встановив, що позивачу були відомі всі обставини, за яких її батько та матір користувалися спірним гаражем, тобто, відсутні підстави вважати, що позивач не знала і не могла знати, що володіє чужою річчю.

Суд першої інстанції вірно визначився з тим, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником, та звернув увагу, що у технічному паспорті на спірний гаражний бокс, виготовленому 22 грудня 2008 року, зазначено, що власником гаража є ОСОБА_3 (батько позивача), що свідчить про обізнаність останньої протягом всього періоду володіння нерухомим майном про його власника.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що на титульному аркуші технічного паспорту на гаражний бокс міститься запис «Інвентаризаційна справа № 8272», що може свідчити про наявність реєстраційної справи відносно вказаного майна в БТІ та як наслідок зареєстрованого права власності на нього.

В рішенні суд першої інстанції зауважив, що представник позивача в судовому засіданні вказував на те, що позивач зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак свідоцтво про право на спадщину, до якої входив би вищезазначений гараж, не видавалося, оскільки відсутні правовстановлюючі документи.

Судом першої інстанції зазначено, що діючим законодавством, а саме ст. 1216, 1268, 1218 ЦК України, визначений певний порядок набуття у власність спадкового майна.

Відтак, встановивши, що позивач була обізнана про те, що власником спірного гаражу, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був її батько ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_6 права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивач в контексті положень статті 344 ЦК України не є добросовісним набувачем та безтитульним набувачем спірного гаража, а самі по собі тривалість, відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності за набувальною давністю.

Апеляційний суд вважає такі висновки правильними, оскільки, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), Верховного Суду у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20), позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що оскільки спірне майно було збудоване батьком позивача, після його смерті гараж залишився у володінні його дружини та дочки ОСОБА_1 , тобто заволодіння гаражем було не лише добровільним, а цілком відповідало приписам чинного законодавства, адже позивач продовжила користуватись майном, що було створено її батьком, та відкрито володіла вказаним майном впродовж усього часу, будучи спадкоємцем як всіх майнових прав матері, так і опосередковано, через матір, майнових прав свого батька, отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивач не є добросовісним набувачем, за вказаних обставин, є щонайменше необґрунтованим та суперечить обставинам, які були встановлені самим же судом.

Апеляційний суд зауважує, що такі доводи спираються на помилкове тлумачення позивачем поняття добросовісності в контексті ст. 344 ЦК України, яке не узгоджується з вищенаведеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги, що після смерті матері позивач залишилась єдиним володільцем вказаного нерухомого майна, здійснює таке володіння безперервно та значно довше за 10 років, як того вимагає ст. 344 ЦК України, та навіть без урахування часу, протягом якого цим майном володіли її батьки, спадщина за якими була нею прийнята, після побудови вказане майно не вибувало із володіння сім`ї позивача, і безперервність володіння вказаним майном суттєво перевищує строки, встановлені ч. 1 ст. 344 ЦК України, відхиляються апеляційним судом, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції і не є самі по собі підставою для задоволення позову, з огляду на те, що відкритість, тривалість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, на що правильно вказав у рішенні суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не наводив у відзиві заперечень проти позову і лише просив прийняти законне та обґрунтоване рішення, не є самі по собі підставою для задоволення позову, з огляду на недоведеність всього складу умов, передбачених ст. 344 ЦК України, та відхиляються апеляційним судом.

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про недоведеність і необґрунтованість позову та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що чинним законодавством України не встановлено обмежень або заборон щодо набуття права власності на спірне майно за набувальною давністю, спірне майно не вилучене з цивільного обороту, жодних обставин, що свідчили би про інше, під час розгляду справи судом першої інстанції не повідомлялось.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди станом на час будівництва гаражного боксу в 1969 році регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З урахуванням вищевикладеного, сама по собі відсутність державної реєстрації на нерухоме майно, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, що унеможливлює оформлення права на спадщину в нотаріальному порядку, не означає, що спадкодавець майнових прав на таке нерухоме майно не набув, відтак апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивач не має змоги оформити спадкування спірного майна через відсутність державної реєстрації права власності на спірний гараж за законодавством України, як за матір`ю, так і за батьком, що унеможливлює застосування будь-яких інших правових механізмів для захисту її права на власність, та є безтитульним володільцем.

Доводи апеляційної скарги про взаємовиключність висновків суду першої інстанції при вирішенні даної справи, а також про те, що заявлений нею позов та обставини, встановлені судом, повністю відповідають правовим висновкам у п. 66, 67 постанови Великої Палати Верховного Суду в справі № 910/17274/17 щодо застосування ст. 344 ЦК України, і вона мала всі передбачені законодавством підстави для визнання права власності на нерухоме майно, збудоване в 1969 році її батьком, ґрунтуються на особистій оцінці позивача та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції врахував нерелевантні правові висновки Верховного Суду в постанові від 11 листопада 2022 року в справі № 547/200/21, в якій судами встановлено інші неподібні обставини, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, з огляду на те, що правові висновки щодо застосування ст. 344 ЦК України, використані судом першої інстанції, є загальними і з огляду на підстави та предмет позову про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю підлягали врахуванню.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.