справа № 619/1062/24
провадження № 2/619/575/24
РІШЕННЯ

іменем України

11 червня 2024 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківськоїобласті
у складіголовуючого суддіБолибока Є.А.
за участю:секретаря судового засіданняЛоманової І.А.

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

відповідач: ОСОБА_3 .

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження позов про стягнення моральної шкоди.

Стислий виклад позиції сторін.

13 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн. В обґрунтування позову посилалася на те, що 03.05.2017 між нею та відповідачами було укладено договір займу грошових коштів на суму 270 000,00 грн, що підтверджує відповідна боргова розписка за підписом відповідачів. Відповідно до цієї розписки повернення грошових коштів було передбачено 01.05.2020. Однак, на цю дату їй грошові кошти не були повернуті. Вона звернулася з позовною заявою до відповідачів до Дзержинського районного суду міста Харкова про стягнення боргових коштів в сумі 270 000,00 грн. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2023 по справі № 638/11515/20 позовні вимоги були задоволені частково, а саме, стягнуто 270 000,00 грн тільки з відповідача ОСОБА_4 . Постановою Харківського апеляційного суду від 19.09.2023 по справі № 638/11515/20 вказане рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, за яким боргову суму в розмірі 270 000,00 грн стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за договором позики від 03.05.2017. Зазначає, що на цей час відповідачі не сплатили їй боргові кошти в сумі 270 000,00 грн. Неповернення боргових коштів в визначений домовленістю сторін строк є противоправна поведінка, якою відповідачі спричинили їй моральну шкоду. Спричинена їй моральна шкода полягає в тому, що відповідачі категорично, не зважаючи на існуюче рішення суду, відмовляються повернути їй 270 000,00 грн, що визиває у неї душевні страждання у зв`язку з противоправною поведінкою відповідачів до неї, також, вона відчуває душевні страждання у зв`язку з тим, що вона була позбавлена свого майна у вигляді грошових коштів. Звертає увагу, що ці події відбуваються вже четвертий рік, тобто мають тривалий характер, що збільшує її душевні страждання. Крім того, додаткових душевних страждань додає той факт, що невважаючи на наявність державного судового рішення відповідачі фактично ігнорують його, та вона відчуває себе незахищеною зі сторони Держави, при цьому, їй було необхідно приймати участь в судових засіданнях та доводити свою правоту в апеляційній інстанції проти чого відповідачі заперечували.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Гребенюк О.О. просить відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що за матеріалами справи між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 03.05.2017 укладено в формі розписки договір позики на суму 270 000,00 грн. Згідно розписки відповідач отримав кошти на придбання автомобіля Skoda Octavia, який був оформлений на ОСОБА_3 . Відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до 01.05.2020, однак кошти не повернув. У позовній заяві позивач зазначила, що укладений договір позики було укладено в інтересах його сім`ї ОСОБА_2 про що свідчить придбання автомобіля, який був оформлений на його дружину ОСОБА_3 . Водночас, з вказаними твердженнями відповідач категорично не погоджується, зважаючи на те, що позика коштів, оформлена розпискою є спланованою фальсифікацією обставин її колишнім чоловіком ОСОБА_2 , що зумовленою розірванням шлюбу та стягненням аліментів на утримання дітей. Із зазначеним позовом ОСОБА_1 звернулася через місяць після її звернення до суду із позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дітей. При цьому, з ОСОБА_1 особисто відповідачка ніколи не була знайома, підстави для позики зазначених коштів були відсутні, зважаючи на те, що транспортний засіб придбано на особисті заощадження та кошти її батьків. З яких цілей та на яку мету ОСОБА_2 начебто «позичав» зазначені кошти їй невідомо, про існування зазначеної розписки вона дізналася лише після отримання копії позову від ОСОБА_1 . Крім того, відповідач ОСОБА_2 на час укладання договору позики перебував на посаді старшого оперуповноваженого УКР ГУНП в Харківській області та з 2016 року подавав декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. При цьому, в поданій щорічній декларації за 2017 рік, за 2018 рік, за 2019 рік відповідачем ОСОБА_2 не відображено жодної інформації щодо наявних зобов`язань за договором позики від 03.05.2017. Крім того, відповідачем ОСОБА_2 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2023 року в апеляційному порядку не оскаржувалось. При цьому свою позицію щодо підтримання вимог апеляційної скарги останній надав лише у суді апеляційної інстанції. Вищенаведене свідчить про відсутність реального укладення цієї угоди та отримання за нею грошових коштів. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 03 травня 2017 року в розмірі 270 000,00 грн та судовий збір в розмірі 2700,00 грн; в іншій частині позову - відмовлено. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 звернулася до Харківського апеляційного суду із апеляційною скаргою. Проте, Постановою Харківського апеляційного суду від 19.09.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2023 року скасували та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнили частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 03 травня 2017 року в розмірі 270 000,00 грн. Враховуючи вищезазначене, а також те, що сторонами при укладенні 03 травня 2017 року договору позики не було передбачено відшкодування відповідачем моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та ненадання позивачем жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння їй такої шкоди, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими. Однак позивачем не доведений факт заподіяння їй моральних страждань неправомірними діями відповідача, не доведено причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненням фізичних і моральних страждань, також не наведено жодних доказів у чому полягає та чим саме керувався позивач, визнаючи розмір морального відшкодування. Крім того, задля захисту порушених прав позивач не позбавлена можливості звернутися до виконавчої служби з примусового виконання рішення суду. Проте, вказані дії позивачем не вчиняються зважаючи на солідарне стягнення, що підтверджує факт змови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо безпідставного стягнення коштів із ОСОБА_7 .

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

15 лютого 2024 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху.

22 лютого 2024 року позивач усунула недоліки позовної заяви.

26 лютого 2024 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 10 год 00 хв 15 квітня 2024 року. Запропоновано відповідачам подати до суду відзив на позов в строк до 10 квітня 2024 року, але не менше п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

10 квітня 2024 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Гребенюк О.О. через систему «Електронний суд» подала до суду відзив на позовну заяву.

15 квітня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 10 год 00 хв 07.05.2024. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив у строк до 03.05.2024. Запропоновано відповідачам подати до суду у строк до 06.05.2024 заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

07 травня 2024 року судове засідання відкладено на 10 год 00 хв 11.06.2024.

У судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву, у якій просить проводити судове засідання без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

У судове засідання відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. На адресу місця їх проживання судом було направлено судові повістки, які відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 отримана 10.05.2024, ОСОБА_3 - 13.05.2024.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною третьою статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до копії розписки від 03.05.2017 03.05.2017 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_8 гроші в сумі 270 000, грн на придбання автомобіля Skoda Octavia. Зобов`язався повернути гроші до 01.05.2020. Зобов`язався в якості гарантії передати ОСОБА_8 копії документів: паспорт, свідоцтво про шлюб, технічний паспорт на автомобіль, паспорт дружини.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2023 по справі № 638/11515/20 позом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 03.05.2017 у розмірі 270 000,00 грн та судовий збір у розмірі 2 700,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 19.09.2023 по справі № 638/11515/20 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2023 скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 03.05.2017 у розмірі 270 000,00 грн.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 03 травня 2017 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено у формі розписки договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від позивача суму 270 000,00 грн на придбання автомобілю SKODA OKTAVIA TOUR та зобов`язався повернути кошти до 01 травня 2020 року.

За наслідком перегляду рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2023 року, постановою Харківського апеляційного суду від 19.09.2023 ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 03.05.2017 у розмірі 270 000,00 грн.

Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду позивач посилається на те, що на цей час відповідачі не сплатили їй боргові кошти в сумі 270 000,00 грн, чим спричинили їй моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку з противоправною поведінкою відповідачів до неї, а також у зв`язку з тим, що вона була позбавлена свого майна у вигляді грошових коштів.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до Пленуму Верховного Суду України в пункті 5 постанови № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тому позивачем під час розгляду справи про стягнення моральної шкоди повинно бути надано до суду докази в підтвердження спричинення щодо нього відповідачем протиправних діянь, доказів глибокого хвилювання, депресивного стану, страждання або заподіяння йому страждань такими протиправними діями, причинного зв`язку між діянням та заподіяною шкодою, а також повинно бути наведено обґрунтування розміру моральної шкоди.

Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Водночас, відповідно до пункту 9 вищезазначеної постанови Пленуму ВС України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Також у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди.

При цьому, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Слід зазначити, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями відповідачів їй було завдано душевних страждань.

Зокрема, не надано доказів того, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Суд наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

Отже, аналіз наданих сторонами доказів та наявних в матеріалах справи відомостей, свідчить, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів спричинення їй моральної шкоди, зокрема, й щодо її розміру. Усі доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях, в той час, як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що суперечить принципу доведення своїх вимог або заперечень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 17 червня 2024 року.

Суддя Є. А. Болибок