У х в а л а

10 червня 2024 року

м. Київ

Справа № 633/1/22

Провадження № 61-7431ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Крата В. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржниця), в інтересах якої діє адвокат Биченко Антон Олександрович (далі - адвокат),

на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - позивач) до скаржниці, ОСОБА_2 (далі - поручителька) про стягнення заборгованості та

в с т а н о в и в:

1. У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути солідарно зі скаржниці та поручительки 4 774,14 доларів США (що за курсом 26,29 грн/дол. США відповідно до службового розпорядження Національного банку України становить 125 512,14 грн) як три відсотки річних від простроченої суми. Обґрунтував позов так:

15 травня 2008 року позивач уклав зі скаржницею кредитний договір, за яким вона у встановленому порядку та у визначені строки зобов'язання з погашення заборгованості не виконувала;

1 липня 2009 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості зі скаржниці;

18 лютого 2010 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення, згідно з яким стягнув з неї 217 815,32 грн, що еквівалентно 28 546,10 доларів США заборгованості;

ухвалення 18 лютого 2010 року рішення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська не припиняє договірні відносини сторін, бо договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань і не звільняє скаржницю від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Тому є підстави для стягнення зі скаржниці додатково трьох відсотків річних від простроченого боргу;

для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позивач уклав із поручителькою договір поруки. Тому вона разом зі скаржницею солідарно відповідає перед позивачем.

2. 19 жовтня 2023 року Козельщинський районний суд Полтавської області ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов частково: стягнув зі скаржниці на користь позивача 1 100,68 доларів США як три відсотки річних від простроченої суми; відмовив у задоволенні решти вимог до скаржниці та до поручительки. Мотивував так:

- позивач має право на отримання трьох процентів річних, нарахованих на прострочене грошове зобов`язання, яке скаржниця не виконала після звернення позивача до суду у 2009 році з вимогою про дострокове повернення боргу;

- невиконання скаржницею грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням. Тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникло у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, триває до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували поданню цього позову;

- позивач пропустив позовну давність за вимогами за період з 22 вересня 2009 року до 8 грудня 2018 року включно (до дати, яка передувала початку спливу трирічного строку на звернення до суду). Тому зі скаржниці слід стягнути 1 100,68 доларів США як три відсотки річних, нарахованих на залишок основного боргу за кредитом у розмірі 12 766,06 доларів США за останні три роки, які передували поданню позову, до дати, визначеної позивачем, тобто з 9 грудня 2018 року до 23 жовтня 2021 року включно;

- за договором поруки порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Позивач змінив термін повернення кредиту, звернувшись з позовом до скаржниці та іншого поручителя. Тому 22 вересня 2014 року порука за кредитним договором припинилася.

3. 29 квітня 2024 року Полтавський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою апеляційну скаргу скаржниці залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Навів аналогічні до останнього мотиви.

4. 21 травня 2024 року адвокат в інтересах скаржниці сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. 17521/0/220-24 від 21 травня 2024 року), у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду й ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову до скаржниці.

5. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.

5.1. Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

5.2. Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

5.3. Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

5.4. Предметом спору є стягнення 125 512,14 грн як три відсотки річних від простроченої суми. Ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

5.5. Скаржниця подала касаційну скаргу на судові рішення, які за загальним правилом не можна оскаржити у касаційному порядку. У касаційній скарзі не обґрунтувала випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можливо оскаржити у касаційному порядку. З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

6. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

6.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

6.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

6.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

6.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 рокуу справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

6.5. Скаржниця отримала доступ до судів першої й апеляційної інстанцій і мала можливість навести аргументи та докази проти позовних вимог. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом(частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є легітимною.

6.6. Скаржниця подала касаційну скаргу на судові рішення, які за загальним правилом не можна оскаржити у касаційному порядку. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не зазначила. За наведених умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній легітимній меті та не порушують сутність права відповідача на доступ до суду.

Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

2. Копію ухвали скерувати особі, яка подала зазначену скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат