Житомирський апеляційний суд
Категорія 55 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Борисюка Р.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Антоневської В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/11437/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М.

встановив:

У серпні 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати самовільно встановлений паркан, що перешкоджає доступу позивача до його збірно-розбірного гаража, встановленого між житловими будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та привести у попередній стан ворота позивача, встановлені перед збірно-розбірним гаражем між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а також стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що органом місцевого самоврядування прийнято рішення від 10.11.1985 про надання йому дозволу на встановлення збірно-розбірного гаража між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 (нині АДРЕСА_2 . Розміщення даного гаража погоджено із архітектором Богунського району м. Житомира та комунальними службами. З моменту встановлення збірно-розбірного гаража він використовував його за призначенням, проте у 2022 році співвласник житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 самовільно, проти його волі, заварив ворота, що розташовані перед гаражем та встановив високий паркан, в результаті чого він позбавлений можливості вільного доступу до гаражу.

З приводу правомірності дій відповідача він звернувся до Департаменту містобудування та земельних відносин з проханням надати відповідь, чи надавався дозвіл відповідачу на вчинення будь-яких дій відносно земельної ділянки, на якій розташовано гараж. Листом від 06.07.2023 за №1813/13 заступником директора департаменту містобудування та земельних відносин повідомлено, що в архівних матеріалах департаменту містобудування та земельних відносин відсутня інформація стосовно прийнятих Житомирською міською радою рішень відносно позначеної позивачем в графічних матеріалах земельної ділянки.

Зазначав, що він з приводу неправомірних дій відповідача звертався також до поліції. У ході проведення перевірки було встановлено, що дані матеріали не містять ознак кримінального правопорушення. Додатково зазначено, що в даному випадку вбачаються ознаки порушення цивільно-правових відносин, вирішення яких відноситься до компетенції суду.

Оскільки у позасудовому порядку вирішити дане питання неможливо, просить суд зобов`язати відповідача демонтувати самовільно встановлений паркан, що перешкоджає доступу до його гаража, привести у попередній стан ворота, встановлені перед збірно-розбірним гаражем між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , а також відшкодувати завдану йому моральну шкоду розмірі 10 000,00 грн.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильному застосуванні судом норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 10 листопада 1985 року органом місцевого самоврядування прийнято рішення про надання йому дозволу на встановлення збірно-розбірного гаража між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 (нині АДРЕСА_2 .

Вказує, що згідно схеми встановлення ним гаража збірно-розбірна конструкція гаража знаходиться між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Розміщення даного гаража погоджено із архітектором Богунського району міста Житомира та комунальними службами.

Зазначає, після протиправних дій відповідача щодо заварювання воріт, розташованих перед гаражем, та встановлення високого паркану, що призвели до неможливості вільного користування гаражем, він звернувся до Департаменту містобудування та земельних відносин з метою встановити, чи надавався дозвіл відповідачу на вчинення будь-яких дій відносно земельної ділянки, на якій розташований гараж позивача. Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради повідомив, що в архівних матеріалах департаменту містобудування та земельних відносин відсутня інформація стосовно прийнятих Житомирською міською радою рішень відносно позначеної ним в графічних матеріалах земельної ділянки.

Вважає, що порушення його права користування належним йому майном спричинено саме ОСОБА_2 .

Згідно підпункту «г» ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок землекористувачів.

Зазначає, що аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підстав цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №688/63/15-ц (6-709цс16).

Вважає, що діями відповідача йому спричинена і моральна шкода, яка полягає у неодноразовому зверненні до державних органів з приводу відновлення своїх порушених прав, переживаннях та душевних стражданнях у зв`язку з відкритим ігноруванням прав власника. Все це слідство неправомірної поведінки саме ОСОБА_2 . Крім того, відповідач не відновлює його порушених прав протягом тривалого часу, а отже, він сприймає таку поведінку відповідача як насмішку над його діями щодо відновлення своїх прав. Відтак, сума у 10 000,00 грн. є мінімальною для відшкодування душевних страждань, а отже, розумною та справедливою.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Позивач та його представник у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.

Судом під час розгляду справи встановлено, що згідно виписки із протоколу №22 від 10.11.1985 засідання архітектурно-будівельної комісії Житомирського виконавчого комітету прийнято рішення: надати дозвіл ОСОБА_1 встановити збірно-розбірного гараж між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , на садибі, що належить земоренду (а.с.7 т.1).

Згідно схеми встановлення гаража громадянина ОСОБА_1 збірно-розбірна конструкція гаража знаходиться між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 . Розміщення даного гаража погоджено із архітектором Богунського району м.Житомира та комунальними службами (а.с.8 т.1).

До матеріалів справи стороною позивача долучено фотографії розміщення збірно-розбірної конструкції гаража, воріт та паркану (а.с.9-13 т.1).

Листом від 18.07.2023 за №1813/13 заступником директора департаменту містобудування та земельних відносин повідомлено, що в архівних матеріалах департаменту містобудування та земельних відносин відсутня інформація стосовно прийнятих Житомирською міською радою рішень відносно позначеної позивачем в графічних матеріалах земельної ділянки (а.с.15 т.1).

Як вбачається з листа від 26.06.2023 за №5452 Житомирським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_1 , на його звернення про неправомірні дії відповідача, повідомлено, що у ході проведення перевірки та довідки слідчого було встановлено, що дані матеріали не містять ознак кримінального правопорушення. Додатково зазначено, що в даному випадку вбачаються ознаки порушення цивільно-правових відносин, вирішення яких відноситься до компетенції суду (а.с.14 т.1).

Згідно матеріалів спадкової справи №239/2014 щодо майна померлого ОСОБА_3 , спадкоємцями майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер: :10:063:00015, що знаходяться в АДРЕСА_4 є: дружина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.74-161 т.1).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №342652906 від 14.08.2023, право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії та номер: 3-54, виданого 11.09.2015 державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Мокрецькою О.О. зареєстровано за ОСОБА_5 (1/6 частки), ОСОБА_6 (1/6 частки), ОСОБА_7 (1/6 частки); на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :10:063:0015, площею 0,0529 га, за ОСОБА_2 (1/3 частки), за ОСОБА_8 (1/3 частки), за ОСОБА_5 (1/3 частки) (а.с.16-17 т.1).

Відповідно до відповіді №373854 від 21.12.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 до 24.02.2023 (а.с.162-163 т.1).

Згідно довідки серії ВТЭ №009174 від 22.03.1988 та посвідчення серії НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_9 є інвалідом першої групи, має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни та інвалідів війни (а.с.210-211 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено факт, що збірно-розбірний гараж, який знаходиться між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , належить позивачу, а також, що спірний паркан був збудований саме відповідачем ОСОБА_2 в 2022 році, і не доведено факт, що спірний паркан створює перешкоду до доступу до його збірно-розбірного гаража, оскільки позивачем не надано доказів. Оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати самовільно встановлений паркан та привести у попередній стан ворота позивача, відсутні підстави і для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Згідно до ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

Згідно з частиною другою та пунктом «а» частини четвертої статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, тощо).

Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Правом на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб, право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376, стаття 391 цього Кодексу).

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, а також неодноразово була підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 127/27333/16-ц (провадження № 61-663св18), від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц (провадження № 61-30914св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц (провадження № 61-13076св19), від 10 червня 2020 року у справі № 127/11492/16-ц (провадження № 61-40353св18).

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Отже, позивач зобов`язаний був довести факт самочинності будівництва паркану відповідачем, докази, що відповідач, самовільно, проти волі позивача заварив ворота, що розташовані перед гаражем , порушення його права та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як демонтаж самовільно встановленого паркану, приведення у попередній стан воріт позивача.

Згідно із ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з листа Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради від 18.07.2023 року, що в архівних матеріалах департаменту містобудування та земельних відносин відсутня інформація стосовно прийнятих Житомирською міською радою рішень відносно позначеної позивачем в графічних матеріалах земельної ділянки. Отже, земельна ділянка, на якій розташований збірно-розбірний гараж, не перебуває у власності ОСОБА_1 та у право користування йому не надана.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що збірно-розбірний гараж, який знаходиться між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , належить позивачу.

Також позивачем не було доведено факт, що спірний паркан був збудований саме відповідачем ОСОБА_2 в 2022 році, оскільки зі спадкової справи №239/2024, заведеної після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що спадкоємцями його майна, а саме: будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер: :10:063:00015, що знаходяться в АДРЕСА_4 є: дружина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач не довів, що спірний паркан створює перешкоду до доступу до його збірно-розбірного гаража, оскільки суду не надано доказів, що підтверджують такий факт, зокрема Акт інспекції державного архітектурно-будівельного контролю (іншого органу місцевого самоврядування, до компетенції якого відноситься вирішення даного питання) щодо самовільно встановленого паркану на земельній ділянці, яка станом на 1985 рік належала земоренду, тощо (а.с.7). Кому належить дана земельна ділянка станом на 2024 рік суд не має змоги встановити, оскільки позивачем до позову не долучено відповідних доказів та в ході розгляду справи не заявлялися відповідні клопотання про витребування доказів з метою з`ясування даного питання. Цілком є очевидним, що дана земельна ділянка вже не належить земоренду, оскільки на даний час таких державних (комунальних) органів не існує.

Позивачем до участі в справі не залучався орган місцевого самоврядування, якому на даний час належить земельна ділянка, (або інший власник земельної ділянки) на якій побудований спірний паркан та розташований збірно-розбірний гараж, тому суд також позбавлений можливості з`ясувати дане питання (належності земельної ділянки) в судовому порядку.

Крім того, суд звертає увагу на Виписку із протоколу № 22 засідання архітектурно- будівельної комісії Житомирського міськвиконкому від 10.11.1985 року, з якої встановлено, що позивач має право встановити розбірний гараж на садибі, яка належить земоренду, а дозволу на користування даною земельною ділянкою йому не було надано. Також не зазначено, на який термін дозволено встановити збірно-розбірний гараж, на земельній ділянці, чи продовжувалися ці терміни користування земельною ділянкою з 1985 року і чи має право позивач на даний час користуватися земельною ділянкою.

Таким чином, суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія апеляційного суду, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про відмову у задоволені позову.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

За положеннями статті 1173 ЦК України шкоду, завдану фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовує держава.

Протиправних дій з боку відповідача ОСОБА_2 за обставинами даної справи не встановлено, як наслідок, відсутні правові підстави за законом для відповідача відшкодовувати позивачу ОСОБА_1 заявлену ним моральну шкоду.

За положеннями частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Обґрунтовуючи заподіяння йому моральної шкоди та її розмір позивач посилався на те, що він неодноразово звертався до державних органів з приводу відновлення своїх порушених прав, відчув переживання та душевні страждання у зв`язку з відкритим ігноруванням прав власника, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, вважає адекватним стягнення з ОСОБА_2 на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

В силу визначеного статтею 81 ЦПК України обов`язку доказування і подання доказів кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми у своїй сукупності для висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Обставини, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, не доведені.

Тому, оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати самовільно встановлений паркан та привести у попередній стан ворота позивача, відсутні підстави і для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 вересня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді