ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 507/1807/22

провадження № 61-6697св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Любашівської окружної прокуратури Одеської області, Головного управління Національної поліції в Одеській області,

третя особа - Одеська обласна прокуратура,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Любашівської окружної прокуратури Одеської області, Подільського районного управління Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Одеська обласна прокуратура, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями та бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 23 лютого 2023 року за клопотанням представника позивача замінено первісного відповідача - Подільське районне управління Головного управління Національної поліції в Одеській області на належного відповідача - Головне управління Національної поліції в Одеській області (далі - ГУ НП в Одеській області).

Позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтував тим, що органом досудового розслідування його обвинувачували в тому, що 21 квітня 2014 року приблизно о 16 год 40 хв, перебуваючи біля магазину «Некст», що розташований на вул. Кірова в смт Любашівка Одеської області, у процесі раптово виниклої сварки з потерпілим ОСОБА_2 , з метою спричинення останньому тілесних ушкоджень, умисно наніс один удар ногою потерпілому ОСОБА_2 у голову, у результаті чого останній впав на землю, після чого наніс йому ще декілька ударів ногою в ділянку голови, спричинивши ОСОБА_2 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку, садна лобної ділянки та в ділянці спинки носу, синців на нижній повіці правого ока та на слизовій оболонці верхньої губи, перелому коронок 1-го та 2-го правих зубів верхньої щелепи справа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. За таких обставин, орган досудового слідства кваліфікував його дії за частиною першою статті 122 Кримінального кодексу України (далі - КК України), як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

28 червня 2014 року йому повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 122 КК України.

Суди розглядали кримінальну справу неодноразово. Органами досудового слідства було змінено правову кваліфікацію його дій.

Останнім вироком Любашівського районного суду Одеської області від 12 січня 2018 року його визнано невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення та виправдано його за цією статтею КК України.

Вироком Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2021 року вирок Любашівського районного суду Одеської області від 12 січня 2018 року скасовано та ухвалено новий, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 125 КК України, та призначено йому покарання у вигляді штрафу.

08 вересня 2022 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду вирок Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2021 року щодо нього скасовано і кримінальне провадження закрито.

Таким чином, з моменту проголошення вказаної постанови, тобто з 08 вересня 2022 року, набрав законної сили вирок Любашівського районного суду від 12 січня 2018 року щодо нього, яким його визнано невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, та виправдано його за цією статтею КК України.

Позивач вказував на те, що за період з 28 червня 2014 року до 08 вересня 2022 року його незаконно притягнуто як підозрюваного, обвинуваченого та незаконно засуджено.

Тому на підставі Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон України № 266/94-ВР) він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, яка за його розрахунком становить 1 085 400,00 грн.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду грошові кошти в розмірі 1 085 400,00 грн, а також просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Одеській області судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 20 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 04 травня 2023 року у складі судді Дармакуки Т. П. в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито з підстави, яка відмінна від тих, які передбачені статтею 2 Закону України № 266/94-ВР, та факт закриття кримінальної справи не є доказом неправомірності дій, позивачем не вказано на будь-які факти незаконності процесуальних дій, що обмежують чи порушують його права та свободи, незаконне проведення оперативно-розшукових заходів стосовно нього.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 04 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 660 000,00 грн, витрати на професійну правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн, у решті позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 перебував під слідством та судом, починаючи з 2014 року, але його вину не доведено, то останній має право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням його прав, незважаючи на те, що підстава, з якої суд касаційної інстанції закрив провадження, буквально не зазначена у Законі України № 266/94-ВР.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки станом на час розгляду справи законом був встановлений розмір мінімальної заробітної плати - 6 700,00 грн, а з часу пред`явлення позивачу підозри (28 червня 2014 року) і до закриття провадження у справі (08 вересня 2022 року) минуло 98 місяців та 11 днів, то з урахуванням засад розумності та справедливості з держави на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 660 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що часткове задоволення позову ОСОБА_1 надає йому право і на відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн, на підтвердження понесення яких він надав суду: квитанції, договір про надання правової допомоги і додаткову угоду з описом виконаних робіт та їх вартості.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У травні 2024 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18, від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17, від 19 грудня 2022 року у справі № 466/4560/20, від 03 травня 2023 року у справі № 686/14821/21, від 20 березня 2024 року у справі № 369/1055/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- не звернув увагу на те, що право на відшкодування шкоди у особи, яка була незаконно засуджена судом, виникає лише у випадку повної реабілітації;

- не врахував, що зміст постанови касаційного суду від 08 вересня 2022 року у справі № 507/1603/15-к вказує на те, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито з підстав, які не є реабілітуючими, а тому у позивача не виникло права на відшкодування шкоди;

- проігнорував, що перелік підстав, за наявності яких у особи виникає право на відшкодування майнової та моральної шкоди відповідно до вимог Закону України № 266/94-ВР, є вичерпним.

Разом із касаційною скаргою заявником подано клопотання про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року. Клопотання мотивоване тим, що для запобігання безпідставному стягненню бюджетних коштів необхідно зупинення виконання оскаржуваного рішення суду, оскільки, на переконання заявника, у разі задоволення касаційної скарги повернення безпідставно стягнутих коштів може бути ускладнене.

Інші учасники справи постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року не оскаржили.

У вересні 2024 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду заяву про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року.

Заяву обґрунтував тим, що листом від 04 вересня 2024 року Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області повідомило Одеську обласну прокуратуру про те, що до нього надійшов пакет документів щодо справи № 507/1807/22 стосовно стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 660 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. Ураховуючи наведене, Одеська обласна прокуратура вважає, що зупинення виконання судового рішення в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 660 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 3 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу є єдиним способом упередити можливі очевидні негативні наслідки для Державного бюджету України, а також незаконне та необґрунтоване збагачення позивача за рахунок бюджетних коштів, які не зможуть бути повернуті у випадку можливого скасування судових рішень.

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через електронну пошту із кваліфікованим електронним підписом подав до Верховного Суду заяву, в якій зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 07 травня 2024 року касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії суддів: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду 19 червня 2024 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Любашівського районного суду Одеської області матеріали цивільної справи № 507/1807/22; відмовлено у задоволенні клопотання Одеської обласної прокуратури про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У липні 2024 року матеріали справи № 507/1807/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду 26 вересня 2024 рокузаяву заступника керівника Одеської обласної прокуратури задоволено. Зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2024 року справу № 507/1807/22 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 червня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КК України, а саме в тому, що 21 квітня 2014 року приблизно о 16 год 40 хв перебуваючи біля магазину «Некст», що розташований на вул. Кірова в смт Любашівка Одеської області, в процесі раптово виниклої сварки з потерпілим ОСОБА_2 , з метою спричинення останньому тілесних ушкоджень, умисно наніс один удар ногою потерпілому ОСОБА_2 в область голови, в результаті чого той впав на землю, після чого ОСОБА_1 наніс йому ще декілька ударів ногою в ділянку голови, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді «садно шкіри лобу і спинки носу, синець нижнього віка правого ока і на слизистій оболонці верхньої губи справа, струс головного мозку, лакунарний крововилив лівої гемісфери», які згідно з висновком експерта від 21 травня 2014 року № 74 відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2014 року у справі № 507/1462/14-к ОСОБА_1 визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу зазначеного правопорушення.

25 грудня 2014 року колегією суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Одеської області вирок Любашівського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2014 року у справі № 507/1462/14-к скасовано, у зв`язку з порушенням вимог пункту 1 частини четвертої статті 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), постановлено новий вирок, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КК України, та виправдано у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 14 травня 2015 року вирок Апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року у справі № 507/1462/14-к скасовано та призначено новий розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

За результатами нового розгляду справи № 507/1462/14-к 31 серпня 2015 року Апеляційний суд Одеської області виніс ухвалу, якою апеляційні скарги прокурора та потерпілого задоволено частково, вирок Любашівського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2014 року скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції обвинувального акта, зі стадії підготовчого судового засідання в іншому складі суду.

23 жовтня 2015 року, за результатами підготовчого судового засідання, ухвалою Любашівського районного суду Одеської області у справі № 507/1394/15-к на підставі частини третьої статті 314 КПК України обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000173 від 21 квітня 2014 року з додатками повернуто прокурору Любашівського району Одеської області для усунення недоліків.

Після усунення недоліків обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 затверджено 17 листопада 2015 року та направлено до Любашівського районного суду Одеської області для розгляду по суті.

Орган досудового слідства кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_1 вже за частиною другою статті 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

12 січня 2018 року Любашівським районним судом Одеської області у справі № 507/1603/15-к ухвалено вирок, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 125 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину та виправдано його за цією статтею КК України.

24 вересня 2021 року колегією суддів Одеського апеляційного суду ухвалено вирок, яким вирок Любашівського районного суду Одеської області від 12 січня 2018 року у справі № 507/1603/15-к скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 125 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподаткованим мінімумів доходів громадян у сумі 1 700,00 грн.

На підставі пункту 2 частини першої статті 49, частини п`ятої статті 74 КК України ОСОБА_1 звільнено від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

За результатами касаційного розгляду колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду 08 вересня 2022 року винесено постанову, якою касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задоволено частково, вирок Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2021 року у справі № 507/1603/15-к скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 436, пункту 1 частини першої статті 438 КПК України.

Отже, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом із 28 червня 2014 року до 08 вересня 2022 року, тобто 98 місяців та 11 днів.

Правове обґрунтування

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою та другою статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

Частиною другою статті 1 Закону України № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону України № 266/94-ВР в наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно зі статтею 13 Закону України № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд правильно виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 перебував під слідством та судом починаючи з 2014 року, але його вину не доведено, то останній має право на відшкодування шкоди у зв`язку з порушенням його прав, незважаючи на те, що підстава, з якої касаційний суд закрив провадження, буквально не зазначена у Законі України № 266/94-ВР.

Водночас апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки станом на час розгляду справи законом був встановлений розмір мінімальної заробітної плати - 6 700,00 грн, а з часу пред`явлення позивачу підозри (28 червня 2014 року) і до закриття провадження у справі (08 вересня 2022 року) минуло 98 місяців та 11 днів, то, з урахуванням засад розумності та справедливості, з держави на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 660 000,00 грн на відшкодування його моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги про те, що зміст постанови касаційного суду від 08 вересня 2022 року у справі № 507/1603/15-к вказує на те, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито з підстав, які не є реабілітуючими, а тому у позивача не виникло права на відшкодування шкоди, підлягають відхиленню з огляду на таке.

Установлено, що за наслідками нового розгляду кримінальної справи вироком Любашівського районного суду Одеської області від 12 січня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення та виправдано його за цією статтею КК України.

Вироком Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2021 року виправдувальний вирок суду першої інстанції скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною другою статті 125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700,00 грн. На підставі пункту 2 частини першої статті 49, частини п`ятої статті 74 КК України звільнено ОСОБА_1 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 08 вересня 2022 року у справі № 507/1603/15-к касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задоволено частково, а вирок Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2021 року щодо ОСОБА_1 скасовано і закрито кримінальне провадження, відповідно до пункту 3 частини першої статті 436 КПК України.

Скасовуючи обвинувальний вирок апеляційного суду та закриваючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 , суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційний суд під час нового розгляду кримінального провадження, з огляду на зміст частини другої статті 416, статті 421 КПК України, був позбавлений процесуальної можливості ухвалити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_1 . Однак, всупереч зазначеному та в порушення наведених норм кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_1 визнав його винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною другою статті 125 КК України та засудив.

Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Зазначена норма Конвенції проголосила право на свободу та особисту недоторканість і вона доповнює систему правового захисту недоторканості особи і становить основну ідею, яка лежить в основі дотримання принципу верховенства права.

Верховний Суд звертає увагу на те, що, починаючи з 27 червня 2014 року ОСОБА_1 , якому було повідомлено про підозру у вчинення кримінального правопорушення за частиною першою статті 122 КК України, до 08 вересня 2022 року перебував під слідством та судом.

Ознак кримінального правопорушення в діях ОСОБА_1 судом не встановлено, що доводить безпідставність його звинувачення.

Отже, з огляду на обставини цієї справи, зважаючи на те, що вину ОСОБА_1 не доведено і не встановлено судом, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18, від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17, від 19 грудня 2022 року у справі № 466/4560/20, від 03 травня 2023 року у справі № 686/14821/21, від 20 березня 2024 року у справі № 369/1055/21, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі апеляційний суд виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування ухваленого у справі апеляційним судом судового рішення.

Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо поновлення виконання оскаржуваного судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від26 вересня 2024 року виконання постанови Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року було зупинено, то таке виконання підлягає поновленню у зв`язку із закінчення розгляду цієї справи касаційним судом.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець