КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/1388/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/18235/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В.,Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Кулик С.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила розірвати шлюб, зареєстрований 28 серпня 1998 року Відділом реєстрації актів громадського стану Московського району м. Києва між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що складено відповідний актовий запис за № 647 (а.с. 2-4, 18-20).

В обґрунтування позову зазначала, що між сторонами 28 серпня 1998 року був укладений шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району м. Києва, про що складено актовий запис за № 647. Від спільного шлюбу подружжя має двох дітей, повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначала, що подружнє життя сторін не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя, непорозуміння у вирішенні побутових питань, вихованні дітей, що призводить до розмов на підвищених тонах, створює конфлікти. Накопичені конфлікти виявилися нездоланними та призвели до втрати почуття любові. З березня 2023 року сторони не спілкуються, хоча проживають в одній квартирі, окремо ведуть спільне господарство, шлюбні відносини не підтримують. Стверджувала, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе (а.с. 2-4, 18-20).

12 червня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_1 , в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 39-44).

На обґрунтування відзиву зазначав, що шлюб між подружжям триває вже понад 25 років, вважає що рішення позивачки про розірвання шлюбу прийнято на емоціях, є не повною мірою обдуманим та таким, що суперечить інтересам дітей та родини в цілому. Зазначав, що вважає за можливе зберегти шлюб, оскільки для цього є достатньо підстав та можливостей. Вказував, що ним вживаються заходи для примирення, а також відповідачем здійснюється участь у вихованні та забезпеченні належних умов життя дітей, розв`язання побутових питань, тому наразі відсутні підстави для розірвання шлюбу (а.с. 39-44).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 28 серпня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району, м. Київ, актовий запис № 647- розірвано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. (а.с. 62-63).

Не погодившись з рішенням районного суду, 25 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким залишити позов без розгляду (а.с. 65-68).

Апеляційну скаргу мотивував тим, що з рішенням суду першої інстанції не погоджуюся з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неповного з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вказував, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, не взяв до уваги інтереси спільних з дружиною дітей, зокрема, малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_3 . Оскільки збереження шлюбу могло б сприяти кращим умовам для виховання дитини, суд мав дослідити детальніше вплив розірвання шлюбу на психологічний стан малолітньої дитини, а також можливі наслідки для її соціального та емоційного розвитку. В мотивувальній частині рішення суду взагалі не згадується друга спільна дитина подружжя, народжена під час шлюбу, і яка проживає разом. Суд першої інстанції, допустивши формалізм при розгляді позову, проігнорував прохання про встановлення максимального строку для примирення, наявність в родині двох дітей, один з яких є малолітнім, подружнє життя понад 25 років, надав ухвалою від 17.06.2024 року строк для примирення тривалістю один місяць.

Районний суд не належним чином оцінив обставини, що свідчать про можливість збереження шлюбу. Аргументи щодо існування реальних передумов для примирення та відновлення нормальних сімейних відносин були проігноровані. Хоча судом і було призначено невеликий строк для примирення, протягом усього цього часу відповідач вживав заходів для примирення, проте суд не врахував і не міг врахувати ці обставини, оскільки розгляд справи по суті відбувся без його участі. Вказував, що він вживав всіх можливих заходів для примирення з дружиною, зокрема, брав активну участь у забезпеченні родини всім необхідним, а також брав участь у вихованні дітей, що зазвичай і так постійно робив. Зокрема, допоміг старшому сину працевлаштуватися на державне підприємство, а молодшого сина перевів на навчання до іншої школи, оскільки в попередній був розформований клас. Допомагав дружині вести домашнє господарство, тощо. Разом з дітьми проводили його відпустки у серпні й жовтні цього року. Стверджував, що постійно мешкає разом зі своєю родиною. Однак, не мав можливості заявити про це у судовому засіданні, оскільки суд не взяв до уваги клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з відпусткою, і відповідно суд не міг об`єктивно дослідити ці обставини та надати їм належної правової оцінки.

Розриваючи шлюб суд невірно встановив, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не живуть однією сім`єю. Оскільки з моменту реєстрації шлюбу та до цього часу сторони підтримують подружні стосунки, вони з дружиною і досі разом займаються вихованням дітей, ведуть спільний побут, відвідують театр, спільно купують для дому та сім`ї необхідні речі, починаючи від продуктів і закінчуючи меблями.

Крім того, судом безпідставно зроблено висновок про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивача, так і відповідача по справі. Суд не дослідив детально обставини спільного життя, зокрема активну участь у вихованні дітей, турботу про їхнє матеріальне забезпечення, що є важливими факторами у розгляді питання про розірвання шлюбу. Стверджував, що підтримує сімейні відносини, проживає у тій самій квартирі разом з родиною, хоча має у власності іншу квартиру в якій міг би жити окремо від родини, займається побутовими справами сім`ї, що свідчить про збереження сім`ї як такої.

Суд першої інстанції продовжив розгляд справи за відсутності відповідача без належної поваги до його права на захист та участь у судовому засіданні. Вказував, що ним, як відповідачем, декілька раз подавалися клопотання про відкладення розгляду справи, а саме: у зв`язку з неотриманням копії позовної заяви, перебуванням разом з дітьми у відпустці в серпні цього року, а також перебуванням у жовтні цього року у додатковій відпустці, яка надана згідно з графіком надання річних відпусток. При поданні до суду у вересні 2024 року клопотання про відкладення розгляду справи він вказав місце тимчасового проживання у період відпустки з 29 вересня по 06 жовтня 2024 року - приватний готель «МішиН-СіТі» у Тернопільській області. На відміну від клопотання поданого у липні в нього не було можливості надати підтверджуючи документи про бронювання номера готелю, оскільки бронювання здійснювалося телефоном через адміністратора готелю без застосування таких інтернет-ресурсів як Booking тощо. Але суд не врахував ці обставини належним чином і відхилив клопотання без належного обґрунтування.

Також, судом порушено права відповідача на збереження шлюбу. Під час розгляду позову суд першої інстанції проігнорував факт подружнього життя у шлюбі понад 25 років та наявність двох спільних дітей, один з яких є малолітнім, і прийняття судом рішення про розірвання шлюбу за таких обставин, без належного вивчення можливості збереження сім`ї, є поспішним (а.с. 65-68).

28 листопада 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , яким остання підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. До відзиву додано письмову заяву позивачки ОСОБА_2 про відмову від позову, в якій просила прийняти відмову позивача від позову у зв`язку з примиренням сторін, скасувати рішення суду та закрити провадження у справі. Зазначила, що передбачені ЦПК України наслідки відмови від позову та закриття провадження у справі їй відомі та зрозумілі. Також до відзиву додано клопотання про розгляд заяви без її участі. (а.с. 87-90).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримав заяву позивачки про відмову від позову і просив її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 до суду не прибула, про час та місце розгляду справи була сповіщена на зазначену нею поштову адресу та 05 грудня 2024 року телефонограмою, під час повідомлення телефонограмою підтвердила подання нею заяви про відмову від позову у цій справі, із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. За поданою до апеляційного суду письмовою заявою від 22 листопада 2024 року позивачка ОСОБА_2 підтвердила, що повідомлена про розгляд справи апеляційним судом 12 грудня 2024 року, заявила про відмову від позову, просила прийняти її відмову від заявленого нею позову у зв`язку з примиренням сторін, скасувати рішення суду та закрити провадження у справі. Письмово зазначила, що передбачені ЦПК України наслідки відмови від позову та закриття провадження у справі їй відомі та зрозумілі, просила провести розгляд заяви без її участі (а.с. 84-86а, 89-90, 94).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши заяву позивачки ОСОБА_2 про відмову від позову, колегія суддів дійшла висновку про її задоволення, врахувавши наступне.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Статтею 373 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Згідно з ч. 2 ст. 373 ЦПК України якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає не чинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Заява позивача ОСОБА_2 про відмову від позову відповідає вимогам ст. 206 ЦПК України, за змістом такої заяви вбачається, що заявнику ОСОБА_2 роз`яснені і відомі правові наслідки відмови від позову і закриття провадження у справі, передбачені ст.ст. 206, 373 ЦПК України.

Апеляційний суд не вбачає підстав не приймати відмову позивачки від позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

За подання до суду апеляційної скарги на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року ОСОБА_1 сплатив 1 816,80 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору від 25 жовтня 2024 року (а.с. 69).

Отже, на виконання вимог ч. 2 ст. 142 ЦПК України скаржнику підлягає поверненню з державного бюджету 908,40 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 142, 206, 255, 373, 374, 377 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_2 про відмову від позову - задовольнити.

Прийняти відмову ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Визнати не чинним рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору у розмірі 908,40 грн., сплаченого при поданні апеляційної скарги, а саме судовий збір сплачений за квитанцією № TZUR-33F5-37BE від 25 жовтня 2024 року на рахунок UA0026010, отримувач платежу ГУК у м. Києві/Соломян.р-н/22030101, банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.), .

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 13 грудня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова