ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення недоплаченої частки заробітної плати,

- за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

30.05.2024 року від ОСОБА_1 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 21819,00 грн. заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за періоди 2017-2021 роки (включно).

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати відмовлено повністю.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

22.10.2024 рокувід ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга, в якій ставиться вимога про скасування рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних в повному обсязі.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначає, що відпустка за більшу частину 2017 року надавалась у 2018 році в кількості 14 днів, що є більшою половиною (24 дні ч.1 ст. 6 ЗУ «Про відпустки») та позивач має право на матеріальну допомогу на оздоровлення на підставі п. 3.1.16 Колективного договору Придніпровської залізниці на 2007-2015 роки, який є чинним по цей час (пролонгований відповідно до ст. 9 ЗУ «Про колективні договори і угоди»).

Окрім цього, зазначає, що позивач виконав свій процесуальний обов`язок та надав належні та допустимі докази (копії наказів), які підтверджують звернення до відповідача про надання матеріальної допомоги на оздоровлення.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

14.11.2024 року до Дніпровського апеляційного суду від Акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд, залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2024 року без змін.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

Представник Акціонерного товариства «Українська залізниця» Блоха О.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Позивач належним чином повідомлений про день та час розгляду справи (а.с.104), у судове засідання не з`явився, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 працює на посаді старшого майстра шляхового у структурному підрозділі «Нижньодніпровська дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця (а.с. 12).

У період з 2017 по 2022 роки ОСОБА_1 надавалась щорічна тарифна відпустка (а.с. 13-17).

Відповідно до довідки № 5, виданої структурним підрозділом «Нижньодніпровська дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця від 04 березня 2024 року, позивачу була виплачена матеріальна допомога до відпустки: 2015-2016 рік 6712,00 грн., 2016-2017 рік 6712,00 грн. (а.с. 18).

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Так, у 2017 році матеріальна допомога ОСОБА_1 не виплачувалася, оскільки йому надавалась відпустка меншої тривалості, визначеної у Колективному договорі (не менше половини загальної тривалості). Зокрема, відповідно до наказів (розпорядження) про надання відпустки № 28/в від 17.01.2017 та № 249/в від 10.05.2017 ОСОБА_1 у 2017 році перебував у відпустці двічі: з 30.01.2017 по 03.02.2017 (5 календарних днів) та з 22.05.2017 по 26.05.2017 (5 календарних днів), що є менше половини загальної тривалості щорічної відпустки. Одже, за цей період надання матеріальної допомог на оздоровлення за ці періоди не передбачено.

Відповідно до довідки № 5, виданої структурним підрозділом «Нижньодніпровська дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця від 04 березня 2024 року, позивачу була виплачена матеріальна допомога до відпустки: 2015-2016 рік (21.05.2018-09.06.2018) 6712,00 грн., 2016-2017 рік (11.02.2019-02.03.2019) 6712,00 грн. (а.с. 18).

Щодо надання матеріальної допомоги до відпустки за періоди: 10.09.2018-23.09.2018 (14 днів), 01.10.2019-25.10.2019 (24 дня), 17.02.2020-12.03.2020 (24 дня), 14.12.2020-28.12.2020 (14 днів), 24.05.2021-12.06.2021 (20 днів), 05.09.2022-28.09.2022 (24 дня) суд зазначає, що з пояснень позивача вбачається, що він кожного року подавав до розрахункового відділу заяву про надання матеріальної допомоги на оздоровлення. Але представник відповідача заперечував з даного приводу та жодні докази з цього приводу в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

З такими висновками погоджується й колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціальноекономічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно п. 3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки, при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з «Положенням про надання працівникам Придніпровської залізниці матеріальної допомоги на оздоровлення під час щорічної відпустки» за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В окремих випадках матеріальна допомога на оздоровлення у більшому розмірі може встановлюватися начальником залізниці.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовуються п. 3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки, який є чинним по цей час.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки № 5, виданої структурним підрозділом «Нижньодніпровська дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця від 04 березня 2024 року, позивачу була виплачена матеріальна допомога до відпустки: 2016-2017 рік (11.02.2019-02.03.2019) 6712,00 грн. (а.с. 18).

Щодо надання матеріальної допомоги до відпустки за періоди: 10.09.2018-23.09.2018 (14 днів), 01.10.2019-25.10.2019 (24 дня), 17.02.2020-12.03.2020 (24 дня), 14.12.2020-28.12.2020 (14 днів), 24.05.2021-12.06.2021 (20 днів), 05.09.2022-28.09.2022 (24 дня) вбачається, що позивач кожного року подавав до розрахункового відділу заяву про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, однак жодні докази з цього приводу в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, позивач зобов`язаний довести обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, зокрема щодо невиплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення в період з 2017 по 2021 роки та щодо подання ним заяв про виплату зазначеної матеріальної допомоги.

Проте, позивачем зазначені обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не доведено, що і було встановлено судом першої інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із рішенням суду.

При таких обставинах апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення виготовлено 17.12.2024 року.

Судді: