Справа № 169/703/18 Головуючий у 1 інстанції: Хвіц Г. Й.
Провадження № 22-ц/802/318/24 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Турійського районного суду Волинської області від 09 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із зазначеним позовом.

Покликалось на те, що 22 квітня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 шляхом підписання позичальником анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, було укладено кредитний договір про надання банківських послуг.

За умовами даного договору відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 9000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом в анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

Крім того позивач вказував, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 03 червня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 113223 грн 99 коп., яка складається: із заборгованості за кредитом 9 117 грн 84 коп.; заборгованості по відсотках за користування кредитом 104106 грн 15 коп.

Ураховуючи наведене та уточнивши позовні вимоги, АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 22 квітня 2010 року в розмірі 29 723 грн 33 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 9 117 грн 84 коп.; заборгованості за відсотками 16 294 грн 70 коп.; заборгованості з пені 4310 грн 79 коп. та відшкодувати йому понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Турійського районного суду Волинської області від 09 січня 2024 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 22 квітня 2010 року в розмірі 9000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, позивач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду у частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення всієї суми тіла кредиту та відсотків скасувати і ухвалити нове рішення про їх задоволення, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення відсотків за користування кредитом та всієї суми заборгованості за тілом кредиту не відповідає встановленим обставинам справи, якими підтверджено факт укладення сторонами спору кредитного договору з погодженням усіх його істотних умов.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову у вказаній справі, суд першої інстанції виходив з того, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку від 22 квітня 2010 року не містить даних про домовленість сторін договору щодо встановлення порядку сплати відсотків за користування кредитними коштами, сплати пені за несвоєчасне погашення кредиту, у зв`язку з чим підстави для їх стягнення з відповідача на користь банку відсутні. Однак, оскільки відповідач, шляхом зарахування на кредитну картку, фактично отримав та використовував кошти надані банком, але своєчасно їх не повернув, то з нього на користь банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту 9000 грн, що відповідає сумі встановленого кредитного ліміту.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 22 квітня 2010 року між кредитодавцем ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та позичальником ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 9000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг (а.с. 7).

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач погоджується, що ця анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також вказував, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua (а.с. 8, 16-39).

Також встановлено, що факт отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів у зазначеній вище сумі підтверджується наданим банком уточненим розрахунком кредитної заборгованості. З даного розрахунку банку вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, станом на 17 лютого 2021 року, становить 29 723 грн 33 коп., а саме: по тілу кредиту 9 117 грн 84 коп.; по відсотках за користування кредитом 16 294 грн 70 коп.; по пені 4310 грн 79 коп. (а.с. 108).

Згідно довідок виданих позивачем, на підставі укладеного між сторонами спору кредитного договору, відповідачу ОСОБА_1 банком було видавалися кредитні картки, термін дії останньої з яких травень 2017 року, та встановлювався кредитний ліміт, розмір якого 27 травня 2017 року був встановлений у 9000 грн (а.с. 15, 63-64).

Крім того, з наявної в матеріалах справи виписки по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 слідує, що останній користувався грошовими коштами отриманими ним за вказаним кредитним договором (а.с. 53-62).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У даному випадку умови договору приєднання розроблені позивачем по справі АТ КБ «Приватбанк», тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Банком як доказ укладення договору з відповідачем суду надано анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 22 квітня 2010 року наявної в матеріалах справи, процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентах за користування кредитом, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22 квітня 2010 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна Gold» та Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), та інші умови.

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Із практики Великої Палати Верховного Суду слідує, що у даному також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 342/180/17.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку від 22 квітня 2010 року не містить даних щодо домовленості сторін договору про сплату конкретних відсотків за користування кредитними коштами, сплати пені за несвоєчасне погашення кредиту. Не містять матеріали справи і доказів про те, що довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які знаходяться в матеріалах справи, визнавались відповідачем як беззаперечні умови кредитного договору. Крім того, згаданий Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку не містить підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22 квітня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви.

Встановивши, що сторони по справі не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог банку в частині стягнення на його користь з відповідача заборгованості, за відсотками та пенею правомірно відмовив у їх задоволенні.

Із приєднаного до матеріалів справи розрахунку заборгованості слідує, що станом на 17 лютого 2021 року заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 9 117грн 84 коп., також із матеріалів справи вбачається, що банк встановив кредитний ліміт, у розмірі 9000 гривень, а 06 листопада 2019 року зменшив до 0 грн, тому, враховуючи ту обставину, що відповідач фактично отримав та використовував кошти, перераховані банком на його кредитну картку в межах встановленого банком ліміту, але не повернув їх, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку саме суми заборгованості в межах такого ліміту визначеного банком, та позовну вимогу банку в цій частині задовольнив частково.

Отже, такий висновок суду про задоволення пред`явленого банком позову частково цілком відповідає встановленим обставинам справи та наведеним нормам матеріального права і правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 342/180/17.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд дав зазначену вище вірну правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Турійського районного суду Волинської області від 07 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді