Дата документу 18.06.2024
Справа № 501/672/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Тимко М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту не проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що не прийняла спадщину, -

В С Т А Н О В И В:

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 з позовом (а.с.3-6) в якому просить:

- встановити факт постійного не проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини;

- визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що не прийняла спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що після смерті його дружини відкрилась спадщина у вигляді квартири. За вказаним фактом та на підставі поданих позивачем до органів нотаріату документів було заведено спадкову справу до вказаного майна померлої, однак позивачу відмовлено у видачі правовстановлюючих документів на цілу частку квартири, а можлива видача лише на 3/4 частки майна, оскільки на момент смерті за адресою померлої також було зареєстроване місце проживання відповідачки, через що вбачається фактичне прийняття за останньою 1/4 частки спадкового майна.

В позові позивачем зазначається про те, що відповідачка постійно не проживала зі своєю матір`ю на день її смерті, тому, на думку позивач, вона втратила право на 1/4 частку зазначеного вище нерухомого майна, відповідно вона не може успадкувати частку зазначеної квартири через фактичне прийняття.

В зв`язку із цими обставинами ОСОБА_1 був змушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Від позивача надійшла заява в якій він просить справу розглянути без його участі, підтримує викладені в заяві обставини та просить задовольнити заявлені вимоги (а.с.43).

Відповідач в судове засідання не з`явилася, була сповіщена належним про розгляд справи (а.с.41), відзив на позов не надала, про причини неявки не сповістила.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла дружина позивача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.14).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 10.02.2010 №35478 (а.с.11).

Згідно листа приватного нотаріуса від 14.02.2024 року №26/02-14, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на цілу частку спадкового майна, оскільки за даним об`єктом нерухомості було зареєстроване місце проживання чотирьох осіб: позивача, батьків померлої та відповідачки - дочки позивача та померлої ОСОБА_3 (а.с.15).

Також у даному листі позивачу було повідомлено про те, що він має право лише на 3/4 частки спадкового майна, так як батьки померлої відмовились від своїх часток у даній спадковій масі на його користь, а 1/4 частка зазначеного вище нерухомого майна може бути фактично прийнята відповідачкою, в той же час в даному листі також зазначено, що дочка померлої ОСОБА_2 до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини не зверталась.

Позивач стверджує, що на момент смерті ОСОБА_3 , відповідачка не проживала постійно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а відтак втратила право на фактичне прийняття своєї частки у спадковій масі.

Вказане підтверджується матеріалами справи та, зокрема, заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , згідно яких повідомлено, що відповідачка з 2014 року та по день смерті ОСОБА_3 взагалі не приїздила до своєї матері, не цікавилась її станом здоров`я та всім іншим, що її стосується (а.с.29,30).

Відповідно до положень ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

На підставі ч.3, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Статтею 29 ЦК України в редакції, чинній на час відкриття спадщини, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією (254к/96-ВР), законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1 не була постійним місцем проживання відповідачки, хоча вона й була там зареєстрована і право її проживання у ній не обмежувалось.

У визначений законом строк відповідачка не звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом.

Державна реєстрація відповідачки у вказаному житлі сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання на момент смерті матері за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження №61-39308св18); від 28 квітня 2021 року у справі №204/2707/19 (провадження № 61-15380св20).

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту не проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що не прийняла спадщину, - задовольнити.

Встановити факт постійного не проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що не прийняла спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя