ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 674/1998/23

Провадження № 22-ц/4820/1229/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дунаєвецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2024 року (суддя Сосна О.М.).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дунаєвецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову зазначала, що 01.12.2020 уклала договір з Малим приватним підприємством «Анатолій@К» про купівлю-продаж складського приміщення, за яким продавець зобов`язується передати у власність покупця належне продавцю складське приміщення (склад-ангар металевий складний) у зібраному вигляді, надалі (нежитлове приміщення), загальною площею 209,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язується прийняти нежитлове приміщення та оплатити його вартість на умовах цього Договору. Пунктом 1.2 договору передбачено, що нежитлове приміщення має технічний паспорт на виробничий будинок Склад-ангар за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 209,3 кв.м, інвентаризаційна справа №01/04/20. Відповідно до технічного паспорта нежитлове приміщення знаходиться на фундаменті - монолітна залізобетонна площадка.

Вказувала, що перехід права власності на нежитлове приміщення відповідно до договору підтверджено підписанням цього договору, яке оформлено актом приймання-передачі об`єкту купівлі-продажу від 01.12.2020 додаток №2 до Договору від 01.12.2020 №1 та видатковою накладною продавця від 01.12.2020 №1.

Разом з тим, продавець відмовився посвідчувати договір нотаріально, оскільки вважав, що продає обладнання склад-ангар металевий складний і тому правочин не підлягав нотаріальному посвідченню. 29.11.2023 ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно з метою здійснити державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, однак отримала відмову.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно нежитлову будівлю - склад-ангар загальною площею 209,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дунаєвецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. При цьому, посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, помилково врахував лише один доказ, наданий нею - договір купівлі продажу від 01.12.2020 між Малим приватним підприємством «Анатолій @ К» та ОСОБА_1 , проте, позивачкою надано й інші докази, які судом першої інстанції невірно досліджено та оцінено, а саме: технічний паспорт на виробничий будинок Склад-ангар за адресою: АДРЕСА_1 . загальною площею 209,3 кв. м., інвентаризаційна справа № 01/04/20, акт приймання-передачі об`єкту купівлі-продажу від 01.12.2020 додаток № 2 до Договору від 01.12.2020 №1, видаткова накладна продавця від 01.12.2020 №1, квитанція до прибуткового касового ордеру Продавця від 01.12.2020 №1.

Вказує, що у відповідності до ст. 181 ЦК України наведені у технічному паспорті відомості підтверджують розташування об`єкта на земельній ділянці за конкретно присвоєною адресою, адже, приміщення знаходиться на фундаменті - монолітна залізобетонна площадка, що унеможливлює переміщення без його знецінення, переміщення неможливе без зміни його призначення, наведені докази свідчать про те, що склад-ангар відповідає визначенню «нерухоме майно».

Окрім того, скаржниця звертає увагу на той факт, що продавець не тільки відмовився посвідчувати договір нотаріально, але вже й протягом певного періоду з моменту отримання коштів за виконання умов договору купівлі-продажу та до моменту подання апеляційної скарги не виходить на контакт, а тому вважає, що вона не може відповідати за дії юридичної особи, яка відмовилась від будь яких контактів після продажу об`єкта нерухомості, оскільки відповідно ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

У відзиві на апеляційну скаргу Дунаєвецька міська рада просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. В обґрунтування відзиву вказувала, що погоджується із висновком суду, щодо не надання скаржницею жодного правовстановлюючого документа на право власності на склад-ангар металевий складний власне як на нерухоме майно попереднього власника чи її як нового власника та доказів (документів) про реєстрацію права власності на нерухоме майно попереднього власника.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 27 травня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про виклик в якості свідка директора Малого приватного підприємства «Анатолій @ К» Лисоконя В.А. відмовлено.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно зі частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між Малим приватним підприємством «Анатолій @ К» та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу складського приміщення від 01.12.2020 не може бути підставою для визнання права власності на нерухоме майно: склад-ангар металевий складний, з підстав відсутності нотаріального його посвідчення та доказів неможливості такого, так і відсутності доказів статусу зазначеного майна як нерухомого.

Такий висновок суду, на думку колегії суддів, відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 01.12.2020 між ОСОБА_1 та Малим приватним підприємством «Анатолій @ К» укладено договір про купівлю-продаж складського приміщення (склад-ангар металевий складний) у зібраному вигляді, надалі нежитлове приміщення, площею 209,3 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складено Акт приймання-передачі об`єкту купівлі-продажу. Договір має просту письмову форму (а.с. 4- 5).

04 квітня 2020 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 розроблений технічний паспорт на виробничий будинок склад-ангар. Згідно Технічного паспорту нежитлове приміщення загальною площею 209,3 кв.м. знаходиться на фундаменті - монолітній залізобетонний, підлога шліфована бетонна (а.с. 7-13).

Рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради Хмельницької області №70512440 від 04.12.2023 ОСОБА_1 було відмовлено в реєстрації права власності на приміщення складу-ангару за адресою: АДРЕСА_1 , з тих підстав, що Договір купівлі-продажу складського приміщення №б/н від 01.12.2020 року не відповідає вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», так як підлягає нотаріальному посвідченню (а.с. 27).

За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627).

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 657 ЦК України, передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що при розгляді подібних спорів суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто обов`язок доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, п`ятої-шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірний об`єкт має правовий статус об`єкта нерухомого майна, не встановлено факту домовленості між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу складського приміщення, як об`єкту нерухомого майна та факту безповоротного ухилення Малого приватного підприємства «Анатолій@К» від нотаріального посвідчення правочину щодо купівлі-продажу нерухомого майна та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Надана позивачкою до позову копія технічного паспорту не є правовстановлюючим документом, що визначає складське приміщення (склад - ангар металевий складний), як об`єкт нерухомого майна.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що складське приміщення знаходиться на земельній ділянці не заслуговують на увагу, оскільки до суду не надано доказів, що земельна ділянка надавалась компетентним органом в установленому законом порядку для його будівництва або розташування.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду в цій частині і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 20 червня 2024 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай