Справа № 487/3169/18
Провадження № 2/487/996/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участю секретаря судового засідання Радченко К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя

ВСТАНОВИВ:

24 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у якій просив визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що з 19 липня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у травні 2010 року подружжям було придбано у спільну власність нерухоме майно, а саме трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Так, згідно договору купівлі-продажу вказана вище квартира була оформлена на ім`я дружини ОСОБА_2 . В подальшому на підставі розпорядження від 20.04.2010 року квартира АДРЕСА_2 об`єднана в одну ізольовану трикімнатну квартиру та присвоєно номер об`єднаній квартирі АДРЕСА_3 . Згідно рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28.05.2010 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.06.2010 року квартира вказана як приватна власність ОСОБА_2 з 1/1 частиною, хоча вказане майно вони придбали за сумісні кошти їх сімї. На даний час позивач залишився без житла, а тому поділ спільної квартири єдиний вихід вирішення питання його проживання. Домовитися з відповідачем про поділ майна в досудовому порядку неможливо, тому позивач змушений звернутись до суду з відповідним позовом.

29.05.2018 року відкрито провадження за даним позовом, призначено підготовче засідання.

07 вересня 2018 року відповідач надала до суду заперечення на позовну заяву. Зазначила, що відповідач зазначає, що отримує заробітну плату, проте ухиляється від обов`язку утримувати доньку, яка тривалий час тяжко хворіє. Вказала, що вона є приватним підприємцем з 1999 року, отримувала стабільні доходи. Доводи відповідача щодо іншої наявної в неї квартири спростовуються по тексту її позовної заяви. Відповідач не має жодного відношення до спірної квартири, її отримав батько відповідача. В подальшому батько продав їй належну йому частину, вона продала квартиру, а всі отримані гроші витратила на придбання спірної квартири. Квартира по АДРЕСА_4 , належала їй на той час, була нею продана, та одразу придбана спірна квартира по АДРЕСА_5 у задоволені позову відмовити.

04.05.2023 року представник відповідача адвокат Степіна Н.Г. надала до суду додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву. Зазначила, що спірна квартира придбана згідно договору купівлі-продажу майнових прав №13/01 від 10.08.2009 року, укладеного ОСОБА_3 . Оплата за договором здійснювалось відповідачем особисто за квитанціями та за актами прийому-передачі від 17.12.2009 року квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_6 передані відповідачу. Згідно розпорядження ВК ММР №198 р від 20.04.2010 року квартири об`єднані в одну трикімнатну квартиру, який присвоєний №57. Згідно свідоцтва про право власності та витягу про реєстрацію права власності від 08.06.2010 року спірна квартира належить на праві приватної власності відповідачу частка 1/1. При цьому для оплати договору купівлі-продажу майнових прав №13/01 від 10.08.2009 відповідачем були використані кошти, отримані за продаж належної їй на праві власності до шлюбу квартири АДРЕСА_7 . На оплату другого внеску відповідач частково використала кошти своєї матері. Також звертала увагу суду на те, що не відповідає дійсної твердження позивача про те, що він не має іншого житла, оскільки згідно довідки ММБТІ позивачу належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_8 . Також зазначила, що сторони мають спільну дитину - доньку, на утримання якої з позивача стягнуто аліменти. Донька проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, розмір аліментів є недостатнім для забезпечення її фізичного розвитку та лікування. Просила суд поділити спірну квартиру та визначити розмір часток колишнього подружжя із врахуванням джерел походження коштів на придбання спільної квартири та ч.3 ст.70 СК України: позивачу 1/7 частки, відповідачу 6/7 частки квартири.

Ухвалою суду від 13.09.2018 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням по справі №487/3177/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру.

Ухвалою суду від 20.01.2011 року поновлено провадження по справі, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 16.08.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 07.09.2023 року позовну заяву залишено без розгляду.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.11.2023 ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 28.03.2024 витребувано з архіву Заводського районного суду м. Миколаєва матеріали справи №487/3177/17 для дослідження у судовому засіданні.

Представник позивача адвокат Маркін С.І. до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача адвокат Степіна Н.Г. до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву, у якій просила розглядати справу без їх участі, зазначила, що позовні вимоги не визнають, підтримують позицію, викладену у додаткових поясненнях до відзиву. Просила поділити спірне майно з врахуванням джерел походження коштів та недостатнього розміру аліментів на спільну дитину, а саме 6/7 частин спірного майна за відповідачем, 1/7 частку спірного майна за позивачем.

Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленні своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як встановлено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва по справі №487/3177/17, яке постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року залишено без змін.

19 липня 2003 року між сторонами зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.04.2017 року по справі №487/819/17. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 27 вересня 2017 року по справі №487/820/17 змінено заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.06.2017 року, зменшено розмір стягнутих з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2000 грн. до 1000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.07.2019 року по справі №487/3569/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль «Mazda 626» (державний номер НОМЕР_2 ) у розмірі 35543,95 грн.

10.08.2009 року між ОСОБА_2 та ТОВ «СБК 2004» в особі директора ОСОБА_5 було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав №13/01. За умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася сплатити 349140,00 грн. за квартири АДРЕСА_2 . ТОВ «СБК 2004» в свою чергу зобов`язалося передати вищенаведену квартиру їй у право власності після повної сплати обумовленої вартості квартири.

В матеріалах справи наявні квитанції про сплату грошових коштів ОСОБА_2 на користь ТОВ «СКБ 2004» за вищенаведеним договором на суму 372260,00 грн.: квитанція №126 від 14 серпня 2009 року на суму 206000,00 грн. (арк. справи 39); квитанція №3 від 30 жовтня 2009 року на суму 102000,00 грн. (арк. справи 39); квитанція №1/1 від 30 листопада 2009 року на суму 64260,00 грн. (арк. справи 40).

Згідно Актів прийому-передачі від 17.12.2009 року, ОСОБА_2 прийняла у власність від ТОВ «СБК 2004» новозбудовані квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_9 .

Розпорядженням Адміністрації Заводського району ВК ММР №198р від 20.04.2010 року, вищенаведені квартири було об`єднано в одну ізольовану квартиру АДРЕСА_3 , яка готова до експлуатації.

Відповідно до Свідоцтва від 08.06.2010 року право власності на дане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 за №30635817 (витяг №26351378 від 08.06.2010 року).

Право власності на вищенаведену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Також, в судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечене те, що грошові кошти від належної позивачу до шлюбу на праві власності кв. АДРЕСА_7 були внесені в якості плати за спірну квартиру. Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.11.2009 року ОСОБА_2 відчужила дану квартиру за 12216 грн. Посилання сторони позивача на ту обставину, що фактично дана квартира була відчужена позивачем за більшу суму ніж вказано в даному договорі, не знайшло доказового підтвердження.

Окрім того, відповідно до виписки з єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців ААБ№192143, ОСОБА_2 є фізичною особою підприємцем з 11.05.1999 року. На облік в органах державної податкової служби поставлена з 26.05.1999 року. Згідно наявної в матеріалах справи реєстраційної карти від 27.12.2012 року зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_6 здійснює підприємницьку діяльність з роздрібної торгівлі поза магазинами, друкування іншої продукції, надання інших послуг. Відповідно до витягу з реєстру платників єдиного податку від 09.02.2015 року, позивач з 01.01.2002 року по дату витягу здійснювала діяльність з друкування іншої продукції, інші види роздрібної торгівлі поза магазинами, надання інших індивідуальних послуг.

В судовому засіданні встановлено та сторонами підтверджено, що спірна квартира була придбана з метою поліпшення умов проживання сім`ї ОСОБА_7 . Після придбання даної квартири позивач та відповідач проживали в ній спільно до січня 2016 року (Акт про не проживання від 29.03.2017 року).

Згідно рішення суд дійшов висновку, що квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_10 була придбана позивачем під час перебування у шлюбі позивача та ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя, в інтересах сім`ї ОСОБА_7 та є спільною сумісною власністю подружжя.

Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

У ст.71 СК України зазначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки квартира квартири АДРЕСА_1 , набута відповідачем у власність за час перебування у шлюбі з позивачем, вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2020 року у справі № 286/1537/16-ц.

Згідно із ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до положень ст.ст.76,77,78,80,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Доказів домовленості між співвласниками щодо розміру часток вказаної нерухомості суду не надано, отже частки співвласників є рівними.

Враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, ОСОБА_2 не спростована, то вимога позивача про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Згідно положень ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з суми сплаченого судового збору 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 280-289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

Здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 704,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_11 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_12 .

Повне судове рішення складено 03.05.2024.

Суддя: В.О. Гаврасієнко