Справа № 367/2674/21
Провадження №2/367/857/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

14 травня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Яцуна А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному майні, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному майні, в якому просив визнати право власності на частину квартиру АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він разом з відповідачем ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 грудня 2011 року. Від даного шлюбу мають дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20.04.2021 у справі № 367/655/21, шлюб між сторонами розірвано. Позивач зазначає, що за час спільного проживання в шлюбі вони з відповідачкою придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 53,6 кв.м, житловою - 25,1 кв.м на підставі договору купівлі-продажу. Право власності на дану квартиру зареєстроване за ОСОБА_4 . Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку вартість квартири становить 598176 ( п`ятсот дев`яносто вісім тисяч сто сімдесят шість) гривень.

Позивач зазначає, що оскільки їхні стосунки з відповідачкою погіршилися, вони не можуть досягти домовленості щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном, а тому він вимушений звернутися до суду з позовом. Також, позивач вказує, що оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на частину квартири має бути визнане за позивачем в судовому порядку.

02 серпня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка не погоджується з позовною заявою, виходячи з наступного. Представник відповідача стверджує, що позивач та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 грудня 2011 року. Однак, шлюб було розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 квітня 2021 року у справі № 367/655/21. Представник відповідача зазначає, що 09 жовтня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіною І.М., за реєстровим № 1529, на підставі якого ОСОБА_4 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна № 09. Продаж вищевказаної квартири було вчинено за 428905 (чотириста двадцять вісім тисяч дев`ятсот п`ять) гривень.

Представник відповідача зазначає, що з метою купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_2 , було укладено 08 жовтня 2020 року договір безпроцентної цільової позики грошових коштів між ОСОБА_7 (далі позикодавець) та ОСОБА_4 (далі - позичальник). Відповідно до п.1 вищевказаного договору, позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 430000 (чотириста тридцять тисяч) гривень, які зобов`язується використати за цільовим призначенням та повернути позикодавцю вищевказану суму без нарахування відсотків до 11 липня 2021 року.

Представник відповідача стверджує, що цільовим призначенням позики є грошові кошти у розмірі 430000 (чотириста тридцять тисяч) гривень, які позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник прийняв призначені для купівлі квартири АДРЕСА_1 .

Представник відповідача зазначає, що з метою повернення позики, а саме грошових коштів в розмірі 430000 (чотириста тридцять тисяч) гривень, ОСОБА_8 подарувала і передала відповідачу грошові кошти для погашення нею позики на придбання квартири, про що між ОСОБА_8 та відповідачем 28 червня 2021 року було укладено договір дарування грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В., за реєстровим № 514.

Представник відповідача стверджує, що відповідач, отримавши дар від ОСОБА_8 01 липня 2021 року повернула ОСОБА_7 позику, а саме: грошові кошти в розмірі 430000 (чотириста тридцять тисяч) гривень 00 копійок, про що ОСОБА_7 видав розписку про отримання грошових коштів.

Таким чином, представник відповідача звертає увагу суду, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 була придбана за грошові кошти, які належали особисто ОСОБА_4 . Крім того зазначає, що позивачем не надано доказів, що вищевказана квартира була набута у власність за грошові кошти, що були об`єктом права спільної сумісної власності.

09 серпня 2021 року до суду надійшла від представника позивача відповідь на відзив, в якій представник позивача вважає, що наведені аргументи у відзиві є безпідставними та не відповідають дійсним обставинам справи, виходячи з наступного.

Представник позивача зазначає, що наданий договір безпроцентної грошової позики від 08 жовтня 2020 року та договір дарування коштів від 28 червня 2021 року не підтверджує право особистої власності ОСОБА_4 на спірну квартиру.

Також представник звертає увагу суду, що відповідачем не надано розписки про одержання продавцем квартири ОСОБА_6 від ОСОБА_4 коштів у сумі 430 000 ( чотириста тридцять тисяч) гривень чи будь-якого іншого доказу на підтвердження того, що саме відповідачка сплатила продавцю за договором купівлі-продажу квартири кошти і саме в такій сумі, яку вона позичила. Таким чином, представник позивача вважає, що наявність договору позики не може свідчити про використання ОСОБА_4 одержаних за цим договором коштів саме для придбання спірної квартири та не спростовує презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Також, представник позивача звертає увагу суду, що про укладення договору безпроцентної грошової позики від 08 жовтня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 позивачу відомо не було. Представник позивача наголошує, що фактично кошти за договором купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 передавались продавцю позивачем у значно меншій сумі. Представник позивача звертає увагу суду, що ОСОБА_6 є матір`ю позивача, при цьому ОСОБА_6 погодилась, що в договорі покупцем буде вказана ОСОБА_4 та наміру продати квартиру в особисту власність відповідачки сторони не мали.

Крім того, зазначає, що квартира була оцінена в 428 905 (чотириста двадцять вісім тисяч дев`ятсот п`ять) гривень, однак позивачем було передано ОСОБА_6 в якості оплати наявні кошти в сім`ї в значно меншій сумі. Також, представник позивача стверджує, що відповідачу було достовірно відомо про те, що укладенням договору купівлі-продажу квартири відбувається передача квартири у спільну власність як подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 21 травня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі.

Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Кравчук Ю.В. від 22 жовтня 2021 року прийнято дану цивільну справу до свого провадження після повторного автоматичного розподілу у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_9 .

У судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали, просили задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції у Київській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 09 грудня 2011 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 576 ( а.с. 6).

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.7). Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 квітня 2021 року по справі №367/655/21 розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 09.12.2011 актовий запис №576 (а.с.53).

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіною І.М. 09 жовтня 2020 року за реєстровим № № 1529, ОСОБА_6 (продавець) передала у власність (продала) покупцю ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9). Згідно із п. 3 вищевказаного договору оціночна вартість квартири, згідно звіту про належну оцінку вартості нерухомого майна, виданого фізичною особою підприємцем ОСОБА_10 22 вересня 2020 року, становить 428905 (чотириста двадцять вісім тисяч дев`ятсот п`ять) гривень. Відповідно до п.4 вищевказаного договору, за домовленістю сторін продаж вчинено за 428 905 (чотириста двадцять вісім тисяч дев`ятсот п`ять) гривень, які продавець отримав від покупця до підписання даного договору в порядку, визначеному законодавством. Сторони заявляють, що на час посвідчення цього договору не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків.

Згідно із п. 12 Договору купівлі продажу квартири від 09 жовтня 2020 року, цей договір посвідчено за чоловіка покупця ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , оформлено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіною І.М. 09 жовтня 2021 року за реєстровим № 1528, зміст якої доведено до відома продавця.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 227472936 від 09 жовтня 2020 року, ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_3 , на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіною І.М. за реєстровим №1529 (а.с.12).

Судом досліджено звіт про оцінку майна від 12 квітня 20221 року, виготовлений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 , згідно якого вартість квартири АДРЕСА_1 , складає 598 176 (п`ятсот дев`яносто вісім тисяч сто сімдесят шість) гривень (а.с.16-17).

Відповідачем надано копію договору безпроцентної цільової позики грошових коштів від 08 жовтня 2020 року, укладеного між ОСОБА_7 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) (а.с. 56-58).

Відповідно до п. 1 вищевказаного договору позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним в Україні законодавством, передав у власність позичальникові, а позичальник прийняла грошові кошти у сумі 430000 (чотириста тридцять тисяч) гривень, позичальник зобов`язується використати грошові кошти за цільовим призначенням та повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів без нарахування відсотків до 11 липня 2021 року. Згідно із п.2 вищевказаного договору цільове призначення позики: грошові кошти в сумі 430000 (чотириста тридцять тисяч) гривень, які позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник прийняв, призначені для купівлі квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09, загальною площею 53,6 кв.м, житловою площею 25,1 кв.м. Крім того, судом встановлено, що відповідно до розписки від 08 жовтня 2020 року, ОСОБА_7 передав ОСОБА_4 430000 (чотириста тридцять тисяч) гривень, призначені для купівлі квартири, які остання зобов`язується повернути ОСОБА_7 до 11 липня 2021 року без сплати відсотків (а.с. 59).

Відповідно до Договору дарування грошових коштів від 28 червня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. 28 червня 2021 року за реєстровим № № 514, ОСОБА_8 (далі - дарувальник) подарувала та передала своїй доньці ОСОБА_4 (далі - обдаровувана), яка прийняла у дар від дарувальника дарунок грошові кошти в сумі 430000 (чотириста тридцять тисяч) гривень для погашення нею позики на придбання квартири (а.с.60).

Відповідно до розписки від 01 липня 2021 року, ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 430000 (чотириста тридцять тисяч) гривень, згідно Договору безпроцентної цільової позики грошових коштів від 08.10.2020, претензій до ОСОБА_4 не має (а.с.61).

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні 21 вересня 2023 року надала показання про те, що позивач ОСОБА_1 є її сином, свідок ОСОБА_6 разом зі своїм чоловіком придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зробили ремонт, після чого з сім`ю прийняли спільне рішення про переоформлення квартири на невістку, оскільки в них були хороші відносини та вважали, що це всеодно буде спільною власністю її сина та невістки. Також, свідок ОСОБА_6 повідомила, що грошові кошти за квартиру не отримувала, вирішили переоформити квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу, оскільки так дешевше виходило по податкам. Також, свідок зазначила, що про договір позики, укладений її невісткою їй нічого не відомо, однак зауважила, що позичати кошти не було необхідності, оскільки гроші за купівлю квартири свідку ОСОБА_6 чи будь-яким іншим особам у її інтересах не передавалися, так як в сімейному колі було вирішено переоформити квартиру на невістку та сина у їх спільну власність, оскільки до цього вони проживали всі разом. Крім того, свідок ОСОБА_6 додала, що на момент укладення договору купівлі-продажу, відносини між її сином та невісткою були нормальні, розлучатися не збиралися.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні 31 січня 2024 року надав показання про те, що між ним та ОСОБА_4 у жовтні 2020 року було укладено договір позики на суму 430 тисяч гривень для купівлі квартири в смт. Ворзель, в якій буде проживати ОСОБА_4 разом з дітьми. Зокрема, свідок ОСОБА_7 зазначив, що з ОСОБА_4 його познайомили спільні знайомі та попросили допомогти дівчині, на що він погодився та позичив ОСОБА_4 грошові кошти у грошовій одиниці України готівкою 430 тисяч гривень. При цьому, як зазначив свідок, знайомі надали йому гарантії про те, що гроші будуть йому повернуті. Також зазначив, що кошти були йому повернуті в повному обсязі готівкою у гривнях.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні 14 травня 2024 року надала показання про те, що вона є матір`ю відповідачки ОСОБА_4 . Зокрема, зазначила, що позивач та її донька ОСОБА_4 купували квартиру в жовтні 2020 року, і ОСОБА_4 попросила в неї грошові кошти у 2020 році, однак на момент купівлі квартири грошей в неї не було і вона змогла їх дати лише влітку 2021 року у розмірі чотириста з чимось тисяч гривень, та ОСОБА_4 повернула борг за квартиру. Також повідомила, що їй відомо, що ОСОБА_4 квартиру купувала в матері позивача, однак про те, чи ОСОБА_4 передавала гроші свекрусі їй не відомо. Також, свідок зазначила, що грошові кошти отримала від спадщини своїх батьків, проте яку конкретно суму та за яке саме спадкове майно отримала грошові кошти, свідок не вказала.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу). До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя (пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Факт укладання правочину, з якого виникає боргове зобов`язання, в інтересах сім`ї та використання одержаного за таким правочином в інтересах сім`ї є предметом доказування по справі (стаття 77 ЦПК України).

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Посилання відповідачки ОСОБА_4 про те, що квартира нею придбана за позичені у ОСОБА_7 кошти, які належали їй на праві особистої приватної власності, суд не приймає до уваги, оскільки Договір безпроцентної цільової позики грошових коштів від 08.10.2020, в разі його укладення, був укладений під час перебування відповідачки у шлюбі з позивачем, вказаний договір у п.17 містить посилання на ознайомлення сторін зі змістом ст.65 СК України «Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя», свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зазначили, що на момент придбання спірної квартири позивач та відповідач проживали однією сім`єю та придбали квартиру для спільного проживання, інших обставин судом на підставі наданих доказів не встановлено. Таким чином, відповідачем ОСОБА_4 не доведено, що Договір безпроцентної цільової позики грошових коштів від 08.10.2020 нею був укладений не в інтересах сім`ї, та, відповідно, не доведено, що спірна квартира придбана за кошти, які є її особистою приватною власністю.

На переконання суду, факт дарування грошових коштів матір`ю відповідачки на погашення нею позики на придбання квартири 28.06.2021 не доводить тієї обставини, що подаровані свідком ОСОБА_8 відповідачу кошти були спрямовані для погашення позики саме за придбання спірної квартири, а також не змінює правового режиму майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 .

Судом встановлено і сторонами не заперечувалася та обставина, що квартира АДРЕСА_3 , відповідачем ОСОБА_4 була придбана під час шлюбу з позивачем, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню з підстави доведення позивачем, що дане майно було набуте під час шлюбу та належить йому на праві спільної сумісної власності.

Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень, суд зазначає, що розподіл судових витрат не є позовною вимогою, має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом.

Стаття 137 ЦПК України детально описує порядок відшкодування та визначення вказаних витрат, зокрема: - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша); - за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга); - для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя); - розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта); - у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята); - обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 10 квітня 2021 року, укладеного між адвокатом Шевченко Наталією Вікторівною та ОСОБА_1 ; копію квитанції № б/н від 13.04.2021 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1826/10 від 30.11.2000 року; копію ордера на надання правничої (правової) допомоги серії КС № 719344 від 13.04.2021 року.

У відзиві представник відповідача заперечував проти стягнення витрат на користь позивача на правову допомогу, вказуючи про те, що витрати у розмірі 10 000 гривень є суттєво завищеними, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому просив відмовити у стягненні з відповідача судових витрат.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити із критеріїв реальності понесення адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, про захист прав людини заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Дослідивши обсяг робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, враховуючи складність справи, значення справи для сторони, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивачу у розмірі 10 000 (десять тисячі) гривень.

Таким чином, суд вважає за можливе стягнути із відповідача ОСОБА_4 на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слід стягнути сплачений за подання позовної заяви судовий збір в сумі 2 991, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному майні задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2991 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто одну) гривню 00 копійок та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ;

відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Кравчук