Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/1072/24
Провадження № 2/499/524/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 грудня 2024 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі: головуючого судді Погорєлова І.В. за участю секретаря судового засідання Дібрової О.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в селищі Іванівка Березівського району Одеської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Ружицький О. А. звернувся до суду в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» заборгованість у розмірі 45 994,84 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач не виконує умови кредитного договору № 008-15826-090113 від 09.01.2013 року, право вимоги за яким позивач отримав за договором факторингу.

У справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

20.11.2024 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви.

25.11.2024 року на адресу суду від представника позивача Ружицького О. А. надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що відповідачем 13.09.2024 року було здійснено платіж у розмірі 195 грн. з метою погашення боргу за кредитним договором № 008-15826-090113 від 09.01.2013 року, у зв`язку з чим строки позовної давності не можуть бути застосовані, оскільки такі перервалися.

09.12.2024 року від ОСОБА_1 надійшли заперечення на відповідь, в яких відповідач зазначає, що ним не здійснювалось ніяких платежів на погашення вказаного боргу, а платником, зазначеним в платіжній інструкції, наданій позивачем на підтвердження здійснення такого платежу, є юридична особа, яка йому взагалі не відома. Таким чином, автор заперечення вважає, що позивач вводить суд в оману з метою переривання строку позовної давності.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи без участі.

Відповідач разом з відзивом на позовну заяву надав заяву про розгляд справи без участі.

Статтею 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, зважаючи на таке.

Судом встановлені такі фактичні обставини справи.

09.01.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта-банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 008-15826-090113, про що свідчить особисто проставлений підпис ОСОБА_1 в самому договорі та додатках до нього.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 30 000 грн на строк: 50 місяців з визначенням щомісячного платежу у розмірі 1696 грн. Видача кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки № 72760 від 09.01.2013 року.

02.06.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Профіт файненс» був укладений договір № 2253/К про відступлення прав вимог з додатками до нього.

Відповідно умов договору та витягу з додатку № 1 до договору № 2253/К від 02.06.2020 року право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 008-15826-090113 відступлено позивачу.

Розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, згідно з розрахунком заборгованості позивача, становить 45 994,84 грн, в тому числі: основна сума заборгованості - 16 078,34 грн; заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 27 647,26 грн.; сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту - 834,42 грн.; сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків - 1 434,82 грн.

При ухваленні рішення суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Статтями 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Матеріали справи свідчать про те, що договір був підписаний відповідачем особисто.

Відтак, матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що відповідачем був укладений кредитний договір № 008-15826-090113, умови якого позикодавцем були виконані. Відповідач у передбачений договором строк заборгованості не повернув.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд застосувати позовну давність до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Верховний Суд України в постанові від 06 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13) сформував правову позицію, згідно з якою перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається, стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики разом з нарахованими процентами, що підлягає сплаті.

У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання 1 неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У справі, що переглядається:у кредитному договорі № 008-15826-090113 від 09.01.2013 року сторони передбачили щомісячні платежі, останній з яких повинен був відбутись 09.03.2017 року.

Відтак, строк позовної давності щодо останнього платежу закінчився в березні 2020 року.

З позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 23.09.2024 року, тобто, з порушенням строку позовної давності.

Суд не приймає доводи сторони позивача про переривання позовної давності з таких мотивів.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд констатує, зо здійснення оплати заборгованості не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності, оскільки виникла вже після її спливу в березні 2020 року. При цьому тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності.

Аналогічний правовий висновок містить у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19.

Крім того, судом ставиться під сумнів добросовісність дій позивача, оскільки з платіжної інструкції № NC-4135974 від 13 вересня 2024 року вбачається, що платником є ТОВ «СВІФТ ГАРАНТ» з призначенням платежу, нібито, на виконання умов кредитного договору № 008-15826-090113 від 09.01.2013 року. При цьому, відповідачем не визнається та оспорюється здійснення такого платежу, а тому суд відноситься критично до такої платіжної інструкції.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, на виконання ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача не підлягають стягненню судові витрати.

Відповідачем не заявлено вимог про стягнення судових витрат.

Керуючись ст. ст.12,13,81,274,279,265,268,273, 280 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» (вул. Богдана Хмельницького, буд. 212, оф. 413, м. Львів; поштова адреса: м. Київ, пров. Рильський, буд. 4, поверх 6; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СуддяІгор ПОГОРЄЛОВ