КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/4688/23 Головуючий у І інстанції Василишин В.О.
Провадження №22-ц/824/6676/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2023 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь компенсацію (грошові кошти) у розмірі 1/2 вартості квартири у розмір 595 599,00 грн.

21 грудня 2023 року ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», 2023 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 . Метою вжиття заходів забезпечення позову позивач зазначає уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів, а також можливість реального виконання рішення суду й уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

В обґрунтування заяви вказував, що під час зареєстрованого шлюбу, подружжям за спільні кошти було набуто цінне майно, що оформлювалось на відповідача.

В подальшому, маючи намір розлучитись, відповідачка у різні способи здійснила відчуження всього спільного майна подружжя.

Зазначав, що відповідачем укладені безоплатні договори на користь близьких родичів. Укладення зазначених правочинів здійснювалось без повідомлення позивача та отримання письмового дозволу, за його відсутності та за заниженою ціною.

Відчуження майнових прав на квартиру здійснено під час судового провадження у справі про розірвання шлюбу, що свідчить про умисні дії відповідача, спрямовані на відчуження спільного майна, яке в подальшому підлягало поділу між ними.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2023 року задоволено заяву про забезпечення позову.

Вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки «TOYOTA CAMRY», 2023 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2023 року скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосуванням норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та просить постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не з`ясував обставини справи, а лише формально дійшов висновків, що накладення арешту на автомобіль є заходом забезпечення позову співмірним з предметом позову, та наявне обґрунтоване припущення, що невжиття цього заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що судом першої інстанції не зазначено, які саме докази свідчать про співмірність вжитого судом заходу з його предметом і вартістю автомобіля, а також які саме докази дають реальні підстави вважати, що невжиття може істотно утруднити чи зробити неможливим виконання рішення у разі його задоволення.

Також вказує, що суд в порушення положень частини 4 ст. 153 ЦПК України не викликав сторони до суду, у зв`язку із чим не врахував і не встановив обставини для правильного постановлення ухвали, в тому числі недопущення порушення її прав та прав її малолітнього сина щодо користування арештованим транспортним засобом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Цигарьов О.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін посилаючись на її законність та обґрунтованість. Вказує, що посилання в апеляційній скарзі, що оскаржуваною ухвалою суду останній заборонено користуватись автомобілем є помилковим та необґрунтованим.

Накладений ухвалою суду арешт на належний апелянту автомобіль забороняє відповідачу розпоряджатись таким автомобілем (здійснювати його відчуження), проте не позбавляє її права володіння та користування ним.

Безпідставним також є посилання апелянта на порушення її права користування з посиланням на ст. 36, 56 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки розшук транспортного засобу здійснюється виконавцем у разі його не виявлення і лише на підставі винесеної ним постанови про розшук. Крім того, виконавець лише за потреби може обмежити право користування майном, про що виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюється виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Накладення арешту на майно боржника не означає автоматично обмеження права користування ним.

Посилання щодо співмірності заходам забезпечення позову вказує, що ним заявлено позов про стягнення з відповідача суми, виходячи з того, що відповідно до Звіту про оцінку вартості майнових прав та ним заявлено до стягнення грошову суму, що становить вартості майна станом на дату його відчуження.

Щодо доводів апелянта про вирішення судом питання забезпечення позову без виклику сторін, вказує, що відповідно до ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше дох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи, отже посилання в частині неповідомлення судом про розгляд заяви вважає необґрунтованими.

У судове засідання сторони та їх представники не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, виходив з того, що між сторонами у справі виник спір майнового характеру, тому невжиття заходів забезпечення позову в цій справі може істотно утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також відповідність видів забезпечення позову позовним вимогам.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

З позовної заяви вбачається, що предметом позову є компенсація ринкової вартості квартири, відчуженої проти волі позивача спільного майна подружжя.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач просив накласти арешт на належний відповідачу автомобіль, оскільки все цінне майно, що набувалось під час зареєстрованого шлюбу та було спільною сумісною власність подружжя, було у той чи інший спосіб відчужено відповідачем без дозволу позивача з метою недопущення його поділу після розлучення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, у зв`язку з наявною загрозою утруднення або неможливості виконання рішення суду, оскільки у сторони відповідача є можливість розпорядитися об`єктом нерухомого майна, що унеможливить виконання рішення в майбутньому, у разі задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що наведені позивачем у заяві аргументи не доводять співмірності позовних вимог із обраним заходом забезпечення позову є необґрунтованими, оскільки у разі задоволення таких вимог відчуження автомобіля може призвести до неможливості виконання рішення суду, висновки суду першої інстанції про необхідність накладення арешту на автомобіль до вирішення справи по суті колегія суддів вважає правильними.

Отже враховуючи, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами дійсно існує спір, та з урахуванням розміру заявлених позовних вимог вирішив питання про забезпечення позову у спосіб, передбачений нормами процесуального законодавства, який є співмірним заявленим позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд виніс ухвалу без участі відповідача суперечать ч. 1 ст. 153 ЦПК України. Частиною 4 ст. 153 ЦПК України передбачено право суду лише у виняткових випадках розглядати питання забезпечення позову з викликом сторін.

У даній справі позивачем надано достатньо доказів для вирішення питання про те, чи дійсно між сторонами виник спір, та чи обґрунтовані доводи щодо вжиття заходів забезпечення позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а свідчать лише про незгоду відповідача з оскаржуваною ухвалою.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 червня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар