КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/1250/23 Головуючий у І інстанції - Шум Л.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/3132/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

установив:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Святошинського районного суду м. Києваіз позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову зазначав, що 19 січня 2020 року о 17 год 40 хв водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «ДЖИЛІ» д.н.з. НОМЕР_1 в м. Києві по вул. М. Краснова, буд. №17 в порушення вимог п.п. 2.36, 10.5 ПДР України, виконуючи поворот ліворуч на вул. Біличанська, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем «СУЗУКІ» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по вул. Біличанській, що спричинило пошкодження автомобілів.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2020 року, яка набрала законної сили 25 лютого 2020 року, винним у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_1 .

Обов`язкова цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля «ДЖИЛІ» д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО».

Однак, страхова компанія свого обов`язку, щодо відшкодування шкоди не виконала.

За даними звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «СУЗУКІ» д.н.з. НОМЕР_2 складеного 01 квітня 2020 року ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт», оцінювач ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку склала 23082,13 грн.

З огляду на те, що особа, винна у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 не бажає виконати свій обов`язок, щодо виплати матеріальної шкоди, то він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Просив суд, стягнути на його користь з ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 23082,13 грн., витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 2500 грн. та судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року, вказаний вище позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 23082,13 грн., 2500грн. витрат на проведення експертного дослідження, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що він був позбавлений права на захист своїх прав, оскільки в період відкриття провадження по справі перебував і перебуває на військовій службі.

Вказує, що оцінка матеріального збитку була проведена без його залучення, жодного доказу про сповіщення його про час та місце проведення оцінки майна матеріали справи не містять, що ставить під сумнів незалежність та правильність оцінки матеріальної шкоди внаслідок ДТП.

Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу про причинно-наслідковий зв`язок між наслідками ДТП 19 січня 2020 року та ушкодженнями автомобіля і їх оцінкою 01 квітня 2020 року.

Просив суд, апеляційну скаргу задовольнити, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що власником автомобіля «СУЗУКІ» д.н.з. НОМЕР_2 є ОСОБА_2

19 січня 2020 року о 17 год 40 хв водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «ДЖИЛІ» д.н.з. НОМЕР_1 в м. Києві по вул. М. Краснова, буд. №17 в порушення вимог п.п. 2.36, 10.5 ПДР України, виконуючи поворот ліворуч на вул. Біличанська, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем «СУЗУКІ» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по вул. Біличанській, що спричинило пошкодження автомобілів.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2020 року, яка набрала законної сили 25 лютого 2020 року, винним у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП.

Обов`язкова цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля «ДЖИЛІ» д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована ПрАТ «СК «ВУСО».

Однак, страхова компанія свого обов`язку, щодо відшкодування шкоди не виконала на підтвердження чого до позову додано копію скарги від 21 квітня 2020 року.

За даними звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «СУЗУКІ» д.н.з. НОМЕР_2 складеного01 квітня 2020 року ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт», оцінювач ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку склала 23082,13 грн.

Вартість проведення експертного дослідження складає 2500 грн., на підтвердження чого до позову додано квитанцію до прибуткового касового ордера №Со-73 від 01 квітня 2020 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на відшкодування шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу без врахування коефіцієнта фізичного зносу, оскільки постанова суду в адміністративній справі, за якою відповідача визнано винним у вчиненні ДТП, набрала законної сили і на підставі даного рішення потерпілій стороні не відшкодована матеріальна шкода, то у позивача виникло право вимоги саме до відповідача, як до винної особи, в розмірі понесених витрат.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникання цивільних прав та обов`язків є завдання матеріальної та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 1187 цього Кодексу, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК.

Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу розмір реальних збитків необхідно визначати виходячи з вартості запасних частин і відновлювального ремонту.

Згідно з ч. 1 ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди у розмірі 23082,13 грн., оскільки майнова шкода є доведеною та обґрунтованою.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що саме ОСОБА_1 , як особа винна у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана сплатити позивачу фактичний розмір шкоди та витрати по оплаті за експертне дослідження.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба