Дата документу 10.06.2024Справа № 554/6952/23
Провадження № 2/554/553/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2024 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

за участю секретаря Звігольської О.Ю.,

за участю учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивачів: адвокат Комаренко О.В. (Бурбак О.В.),

представник відповідача ОСОБА_2 : адвокат Джумеля Н.В.,

представник відповідача Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради: Рудич О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради про скасування розпорядження (наказу), визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_2 , Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради про скасування розпорядження (наказу), визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, в якому просять скасувати розпорядження (наказ) від 04.12.1998 року №4356 Відділу приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради 04.12.1998 року на ім`я ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 грудня 1998 року ОСОБА_2 є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 . Згідно свідоцтва право власності майно набуте відповідно до розпорядження (наказу) від 04 грудня 1998 року № 4356 Відділу приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради. Приватизація спірної квартири відбувалася у грудні 1998 році, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до Наказу № 56 передбачено розділ «Перелік документів і порядок їх оформлення при передачі державного житла у власність громадян», за яким визначено процедуру приватизації, а саме: громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім?ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. При наявності у наймача або членів його сім?ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. Згода тимчасово відсутніх членів сім?ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім?ї та займані приміщення (додатки 4, 5).

У довідці вказуються члени сім?ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім?ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються (пункти 18-21 наказу № 56).

Відповідно до Витягу з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, ОСОБА_3 з 1993 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, згідно відповіді Департаменту з питань реєстрації встановлено, що за заявою власника житла - ОСОБА_3 06 червня 2023 року знятий з реєстрації. Поміж іншого, на час проведення приватизації спірної квартири позивач отримав інвалідність з дитинства, отримував соціальну допомогу.

У ході розгляду цивільної справи № 554/10634/21 Октябрського районного

суду м.Полтави щодо визнання особою такою, що втратила право користування

приміщенням, ОСОБА_1 (позивач) - матір ОСОБА_3 , яка є рідною донькою відповідача, у січні 2023 року дізналась про приватизацію спірної квартири без врахування прав її сина та її самої.

При цьому, у справі №554/10634/21 ОСОБА_1 визнана такою, що втратила право користування за заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10 лютого 2022 року, що скасоване судом першої інстанції. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 04 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Згідно паспортних даних, ОСОБА_1 зареєстрована з 30 березня 1993 року за адресою спірної квартири: АДРЕСА_1 та фактично проживала в ній постійно разом зі своїми дітьми. Пунктами 1, 2, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім?ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уновноваженого власника квартири (будинку). Таким чином передача у спільну власність квартир, які підлягають приватизації, здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім?ї, які постійно проживають у цій квартирі.

Ухвалою суду від 05.09.2023 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

26.09.2023 року від представника відповідача-адвоката Джумеля Н.Г. надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій адвокат зазначає, що позивачі звернулися в суд з даним позовом 01.08.2023 року. Розпорядження про приватизацію квартири АДРЕСА_2 здійснено Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради 04.12.1998 року, свідоцтво про право власності на спірну квартиру датоване 04.12.1998 року. Позивачами пропущений строк позовної давності в 22 роки, в той час, як загальний строк позовної давності в 3 роки закінчився 04.12.2001 року.

ОСОБА_1 стверджує, що про приватизацію спірної квартири без

врахування прав позивачів їй стало відомо з матеріалів судової справи №554/10634/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірною квартирою. Відповідач категорично не погоджується з такими твердженнями позивачів. Позивачі не надали суду жодного доказу на підтвердження того, що вони не знали та ні за яких обставин не могли знати про приватизацію спірної квартири відповідачем. Позивачі не надали ніяких доказів на підтвердження своєї необізнаності щодо приватизації спірної квартири. Позивачі не зазначили жодної причини поважності пропуску строку позовної давності та

не просили суд поновити пропущений строк. ОСОБА_1 мала об`єктивну можливість дізнатися про обставини порушення її права, зважаючи на те, що вона постійно проживала у спірній квартирі, а тому остання вчиняла або повинна була вчиняти юридично важливі дії щодо спірної квартири. ОСОБА_1 жодним чином не доводить, що вона не знала про здійснення відповідачем у 1998 року приватизації спірної квартири, в якій вона фактично проживала. Разом з тим, ОСОБА_3 мав об`єктивну можливість дізнатися про обставини порушення свого права, зважаючи на те, що постійно проживав у вказаній квартирі, а отже вчиняв або повинен вчиняти юридично важливі дії щодо неї. При цьому ОСОБА_3 набув повноліття ще у 2011 році, однак своїми правами щодо спірної квартири не цікавився, хоча повинен був це робити та нести відповідальність за житло (т.1 а.с.63-64).

26.09.2023 року від представника відповідача-адвоката Джумеля Н.Г. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі за безпідставністю. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту порушеного права через його неефективність, тому що в разі повного скасування розпорядження і визнання недійсним свідоцтва про право власності, права позивачів не будуть поновлені. Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється. Визнання правочину недійсним пов`язано з позбавленням тих майнових наслідків, які виникли в результаті його виконання. ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі 06.03.1978 року, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті. ОСОБА_2 мала право як наймач та набула право власності на спірну квартиру відповідно до вимог діючого на момент приватизації законодавства України. В даному випадку ефективним та можливим способом захисту прав позивачів могло б бути часткове скасування Розпорядження та часткове визнання недійсним свідоцтва про право власності, із залишенням належної частки права власності ОСОБА_2 та з включенням позивачів у свідоцтво про право власності в разі наявності для цього законних підстав.

Отже, ОСОБА_2 вважає, що позивачами обрано неефективний спосіб захисту своїх прав та такий спосіб захисту прав, який спрямований на свідоме порушення прав інших осіб, що по суті є зловживанням права на захист. ОСОБА_2 було здійснено письмовий запит до Управління майном комунальної власності міста про отримання матеріалів архівної приватизаційної справи по спірній квартирі. Відповідачем були надані матеріали архівної приватизаційної справи по спірній квартирі. До відповіді управління додано копії заяви ОСОБА_2 про оформлення передачі спірної квартири у власність, довідки про склад сім`ї, виданої житлово-експлуатаційною організацією, розрахунків площі квартири, що безоплатно приватизується, копія довідки з місця роботи, копія оскаржуваного розпорядження. Із довідки про склад сім`ї, що була надана ОСОБА_2 житлово-експлуатаційною компанією вбачається, що постійно проживаючою особою у спірній квартирі є лише ОСОБА_2 , осіб, які б тимчасово були відсутні в довідці не зазначено. Отже, даними документами підтверджується законність приватизації квартири ОСОБА_2 .

З представлених документів є очевидним, що Управління здійснило приватизацію спірної квартири відповідно вищеназваних норм права, а тому порушення прав позивачів з боку Управління також відсутні. ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , а тому їй відомо, що позивач не була громадянкою України до 24.12.1998 року. Це значить, що станом на час здійснення реєстрації місця проживання (1993 р.) та на час здійснення приватизації (04.12.1998 р.) позивач не мала права на приватизацію спірної квартири, (оскільки не була громадянкою України). З 1987 р. ОСОБА_1 навчалася та проживала у м. Москва (СРСР, згодом - Російська Федерація), маючи паспорт громадянина СРСР. 27.02.1993 року позивач уклала шлюб з громадянином Російської Федерації ОСОБА_4 та проживала у м. Москва разом із

чоловіком. Не маючи громадянства України позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 народила в м.Полтаві ОСОБА_3 . В даному випадку ОСОБА_1 не перебувала у громадянстві України при реєстрації у спірній квартирі, не перебувала у громадянстві України на час народження ОСОБА_3 та не перебувала у громадянстві України на час приватизації спірної квартири. Враховуючи вищенаведені обставини, ОСОБА_3 не міг набути громадянство до набуття громадянства матір`ю ОСОБА_1 , тобто до

24.12.1998 pоку. Це означає, що позивачі, не будучи громадянами України, не мали права на приватизацію спірної квартири до 24.12.1998 року.

В матеріали справи ОСОБА_1 надала не всі сторінки паспорта, а лише 1, 4-5, 6-7, 10-11, друга та третя сторінка паспорту відсутні. Відповідач вважає, що позивач навмисно не надала суду другу сторінку паспорта, з якої можна встановити дату видачі паспорту, з метою приховання цього факту. Оскільки на момент здійснення приватизації спірної квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не була громадянкою України, то вона не мала права на участь у приватизації спірної квартири. Крім того, докази стосовно реєстрації ОСОБА_3 у спірній квартирі не є беззаперечними. Як вбачається з паспорту ОСОБА_3 , останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . З копії витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання слідує, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою спірної квартири 12.07.1993 року. ОСОБА_3 є сином ОСОБА_1 , якого остання народила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Більше того, реєстрація народження ОСОБА_3 в органах РАГСу його батьками була проведена лише 11 серпня 1993 року, тобто реєстрацію місця проживання (прописку) 12 липня 1993 року здійснити було не можливо, оскільки документа, який би посвідчував його особу 12.07.1993 року ще не існувало. Здійснення реєстрації ОСОБА_1 місця проживання ОСОБА_3 за адресою спірної квартири в день пологів є фізично неможливим, оскільки реєстрація місця проживання осіб не здійснюється пологовим будинком чи житлово-експлуатаційною організацією у пологовому будинку. Такі обставини свідчать про фальсифікацію здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_3 .

Крім того, згідно рішення по справі №554/10634/21, судом не встановлені факти щодо постійного проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі. Рішення прийнято лише з підстав ненадання ОСОБА_2 доказів. При цьому ОСОБА_1 не було доведено і не встановлено судом обставин щодо постійного проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі. Це значить, що у рішенні відсутні преюдиціальні факти, які могли б підтвердити обставини фактичного постійного проживання позивача у спірній квартирі.

Крім того, у даній справі предметом доказування є обставини постійного проживання/не проживання ОСОБА_1 останні 3 роки, що передували поданню позовної заяви (05.11.2021 року); обставини даного спору стосуються періоду здійснення реєстрації місця проживання позивачів - 1993 рік та приватизації спірної квартири - 1998 рік. Позивачі фактично не проживали за адресою спірної квартири, жодним чином не дбали про житло, не сплачували комунальні послуги. Лише у серпні 2021 року позивачі самоправно вселилися за адресою спірної квартири. Після розлучення з першим чоловіком у 2003 році після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 проживала разом із цивільним чоловіком ОСОБА_5 та їх спільною дитиною ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_3 . Позивачі не дбали про спірну квартиру, не сплачували комунальні послуги. Жодного доказу на підтвердження цих обставин позивачами суду не надано (т.1 а.с.69-73).

Ухвалою суду від 02.10.2023 року здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

02.10.2023 року від Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник у вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. В обґрунтування відзиву зазначив, що Управління є органом приватизації державного житлового фонду, що перебуває в комунальній власності Полтавської міської територіальної громади та об`єктів комунальної власності Полтавської міської територіальної громади. Начальник управління є керівником органу приватизації. Уважно вивчивши матеріали приватизаційної справи, згідно з якою квартира АДРЕСА_4 передавалася у власність ОСОБА_2 у 1998 році, Управління стверджує, що процедура приватизації була проведена у повній відповідності до законодавства, що діяло станом на 1998 рік.

Згідно з довідкою про склад сім`ї, виданої ГЖЕД № 6 від 09.11.1998 року, та наданої заявницею ОСОБА_2 до органу приватизації, вона була зазначена як єдиний мешканець спірної квартири. Більше того, у довідці не було вказано відомостей про інших осіб, які тимчасово не проживали у вказаному житлі, однак згідно з нормами законодавства, що діяло станом на 1998 рік, зберігали своє право користування житлом.

Таким чином, орган приватизації після звернення ОСОБА_2 із заявою про приватизацію у 1998 році не мав жодних підстав вважати вищевказані відомості хибними та піддавати їх сумніву, додатково перевіряти достовірність відомостей в довідці чи припускати існування інших осіб, які згідно із законодавством могли б зберігати право користування квартирою АДРЕСА_4 . Законодавством (як чинним, так і станом на 1998 рік) чітко визначено випадки, коли орган приватизації відмовляє громадянину у приватизації житла. Невмотивована відмова громадянину у проведенні приватизації займаного ним житла була б грубим порушенням законодавства. Тому, Управління майном комунальної власності міста вважає, що орган приватизації, діючи в межах та у спосіб визначений законодавством, жодним чином не порушував прав позивачів під час проведення приватизації квартири. Так само і позивачі також не вказують на будь-які порушення своїх прав чи законних інтересів безпосередньо діями органу приватизації.

Водночас, позивачами наводяться обставини, що можуть свідчити про неврахування їх права на користування та на приватизацію спірного житла через неактуальні відомості у документах, доданих ОСОБА_2 до заяви на приватизацію. Однак, як вже зазначалося вище, подані до органу приватизації документи свідчили про те, що ОСОБА_2 станом на 1998 рік проживала у спірній квартирі одноособово, та не містили відомостей про тимчасово відсутніх мешканців квартири. Крім того, управління не має можливостей та повноважень для встановлення на основі поданих документів наявності у позивачів права на приватизацію спірної квартири станом на 1998 рік, а також факту порушення їхнього права на приватизацію (т.1 а.с.99-100).

06.10.2023 року від представника позивачів адвоката Бурбак В.В. надійшла відповідь на відзив, в якому вона вказує, що управлінням у відповідь на звернення позивачів щодо можливості скористатись своїм приватизаційним правом, листами від 18.08.2023 року та від 16.08.2023 року зазначено про неможливість проведення приватизації квартири АДРЕСА_4 , через наявність одноосібного власника. ОСОБА_2 також не врахувала, що позивачі, заявляючи вимоги про скасування спірного розпорядження та свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради 04 грудня 1998 року, не позбавляють ОСОБА_2 права приватизації, повторного звернення до Управління комунальним майном міста Полтави Полтавської міської ради.

Щодо доводів відповідача про відсутність громадянства позивачів.

Відповідно до Закону України «Про громадянство України» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадянами

України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території

України; 2) особи, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, і які не є громадянами інших держав; 3) особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України, не перебувають у громадянстві інших держав і до 31 грудня 2004 року подали у встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянства України відповідно до цього Закону.

Так, відповідачем не взято до уваги, що до позовної заяви додано свідоцтво про народження ОСОБА_3 , де в графі «мати» вказана ОСОБА_1 та її національність - «українка». Відповідачем не враховано, що згідно паспорту громадянина України, виданого Октябрським РВ ПМУ України в Полтавській області від 28 грудня 1998 року ОСОБА_1 у графі місце народження зазначено «місто Полтава». В порушення вищевикладених вимог ЦПК України доказів не проживання у спірній квартирі не надано, при цьому посилання на факт реєстрації шлюбу ОСОБА_1 у 1993 році не має жодного відношення до обставин справи приватизації, яка відбулась у 1998 році. Також, у відповідності до частини першої статті 71, пункту 2 частини третьої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Отже, на час навчання місце проживання та реєстрації позивачки ОСОБА_1 зберігається (т.1 а.с.109-114).

19.10.2023 року від представника відповідача - адвоката Джумеля Н.Г. надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вона зазначає, що ОСОБА_1 разом із відзивом на позовну заяву був наданий акт проживання осіб у спірній квартирі, з якого вбачається, що вона не проживала у спірній квартирі з 1993 року. Даний документ є доказом того, що вона фактично не проживала у спірній квартирі. Вказуючи за ненадання доказів на підтвердження факту не проживання позивачів у квартирі у спірний період позивачі не врахували наданий доказ, а тому не вправі посилатися на ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Місце реєстрації особи автоматично не підтверджує фактів постійного фактичного проживання осіб за певною адресою. Особи можуть бути зареєстровані за однією адресою, а фактично проживати за іншою.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 набула статусу громадянина України 24.12.1998 року (у 29 років). Таким чином, не маючи статусу громадянина України на час здійснення приватизації, ОСОБА_1 не набула права на приватизацію.

Ухвалою суду від 01.03.2024 року витребувано у Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції документи.

Ухвалою суду від 10.05.2024 року клопотання представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_7 про зупинення провадження у справі залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 10.05.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, просила вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначила, що з 1976 року вона проживала в спірній квартирі після отримання ордеру на всю сім`ю. В 1988 році вона виїхала тимчасово на навчання в м.Москву, в березні 1993 року повернулася додому, в 1993 році народила сина. Син є інвалідом з дитинства, вони всі жили в спірній квартирі, за цією адресою вона лікувала сина, отримувала пенсію на нього, зареєструвала підприємницьку діяльність. Замість паспорту громадянина України у неї була довідка, 08.05.1996 року було анульовано громадянство, проте 11.11.1998 року вона подала заяву на відновлення громадянства, відповідачці про це було відомо. Отримала громадянство України 09.12.1998 року. Вона має ще одного сина, який в 2003 році був також зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_4 . Про одноосібну приватизацію квартири відповідачем позивач взнала в 2021 році від самої відповідачки та з матеріалів цивільної справи.

Представник позивачів - адвокат Комаренко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Зазначила, що питання громадянства не стоїть при приватизації житла, лише повинні враховуватися положення ст.64 ЖК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Джумеля Н.В. в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні вимог з підстав, вказаних у відзиві. Зазначила, що при реєстрації ще одного сина в 2003 році позивачка повинна була знати, що в квартирі один власник її мати.

Представник відповідача Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради - Рудич О.В. в судовому засіданні при вирішенні спору поклався на розсуд суду, просив врахувати обставини, викладені у відзиві. Зазначив, що була заява, додані документи, і там не було розбіжностей. На той час при приватизації не потрібно було з`ясовувати громадянство осіб.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За приписами частини першої статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Питання щодо приватизації регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII від 19 червня 1992 року (далі Закон).

Стаття 1 Закону дає визначення приватизації державного житлового фонду (далі приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Судом встановлено, що відповідно до копії заяви ОСОБА_2 від 09.11.1998 року на ім`я керівника органу приватизації Полтавської міської ради, відповідач просила оформити передачу у власність квартири. До заяви долучила довідку про склад сім`ї.

Як вбачається із розпорядження від 04.12.1998 року №4356 Відділу приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради, у приватну власність ОСОБА_2 було передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.78).

Згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради 04.12.1998 року, ОСОБА_2 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , проживала та була зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.77).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Київським районним відділом реєстрації актів громадянського стану 21.03.1994 року, ОСОБА_3 (позивач по справі) народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Полтаві, в графі мати зазначено ОСОБА_1 , українку (т.1 а.с.28).

Відповідно до Витягу з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, ОСОБА_3 12.07.1993 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.9,27).

Згідно копії паспорту, ОСОБА_1 зареєстрована з 30.03.1993 року за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.6-7).

Відповідно до рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04.03.2023 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що позбавлена право користування житловим приміщенням залишено без задоволення (т.1 а.с.42-43).

Як зазначає ОСОБА_1 (позивач) - матір ОСОБА_3 , та яка є рідною донькою відповідача, у січні 2023 року вона дізналась про приватизацію спірної квартири без врахування прав її сина та її самої.

Згідно з ч.1 ст. 2, ст. 3 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року, до об`єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир(будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 5 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Також, згідно з положенням ст. 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Як вбачається з абз. 2 п. 3.3 рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла № 1-38/2010 від 10 червня 2010 року), приватизація державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 з моменту народження ІНФОРМАЦІЯ_1 та по 06.06.2023 року (дата зняття з реєстрації) був зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач з 1993 року і по теперішній час фактично проживає у спірній квартирі.

Позивач ОСОБА_1 з 30.03.1993 року зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 до теперішнього часу.

Відтак, встановлено, що на час приватизації квартири, а саме 04.12.1998 року позивачі були у ній прописані (зареєстровані) та фактично в ній проживали постійно.

За вказаних обставин, суд виходить з того, що приватизацію спірної квартири було проведено без врахування інтересів на той час малолітнього ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_1 .

Посилання відповідача на те, що позивачі не були громадянами України на час приватизації, не мали права на приватизацію, оскільки позивачка з 1987 року навчалася та проживала у м.Москва, маючи паспорт громадянина СРСР, 27.02.1993 року уклала шлюб з громадянином РФ, спростовуються наступним.

Відповідно Закону України «Про громадянство України» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри,

політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних

чи інших ознак, і які не є громадянами інших держав; 3) особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України, не перебувають у

громадянстві інших держав і до 31 грудня 1999 року подали у

встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї

належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянства України відповідно до цього Закону.

Отже, відповідно Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Такі особи є громадянами України з 24 серпня 1991 року.

Крім того, відповідно до ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном,- протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Згідно копії трудової книжки позивача, ОСОБА_1 27.04.1993 року прийнята на роботу на Полтавський електромеханічний ОСОБА_9 «Лтава»; 01.03.2001 року звільнена з роботи в зв`язку зі скороченням чисельності. 01.09.1988 року ОСОБА_1 зачислена в число студентів першого курсу денного відділення Московського інженерно-будівельного інституту. 09.06.1997 року відрахована з інституту (т.1 а.с.122-127).

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи від 25.11.1996 року зафіксовано місце проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_5 (т.1 а.с.128).

Згідно довідки, виданої Управлінням соціального захисту населення Октябрського райвиконкому м.Полтави, від 17.10.2000 року, ОСОБА_1 мати інваліда з дитинства ОСОБА_3 є одержувачем пенсії на дитину інваліда з дитинства до 16 років ОСОБА_3 , 1993 року народження, по 31.01.2005 року (т.1 а.с.129).

Відповідно до посвідчення № НОМЕР_2 , ОСОБА_1 призначено пенсію з 1995 року (т.1 а.с.135).

Отже, посилання відповідача є безпідставними та спростовуються вищенаведеними обставинами, в зв`язку з чим видані на ім`я ОСОБА_2 розпорядження та свідоцтво про право власності на житло не можна вважати законними.

В той же час, при вирішенні даного спору суд враховує наступні вимоги цивільно-процесуального законодавства.

Позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Звертаючись з позовом про визнання рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру недійсним позивач зазначає, що пропустила позовну давність з поважних причин, оскільки дізнались про порушення свого права у січні 2023 року, а саме в ході розгляду цивільної справи №554/10634/21 щодо визнання особою такою, що втратила право користування приміщенням.

Із позовом про скасування розпорядження від 04.12.1998 року №4356 Відділу приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради 04.12.1998 року на ім`я ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , позивачі звернулися в серпні 2023 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верхового суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц зазначила, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень.

Доводи позивачів про те, що до січня 2023 року вони не знали про порушення своїх прав є необґрунтованими. Позивачі мали об`єктивну можливість дізнатися про обставини порушення свого права, зважаючи на те, що фактично постійно проживали у спірній квартирі з 1993 року і до теперішнього часу, а отже вчиняли або повинні були вчиняти юридично важливі дії щодо неї. При цьому, позивачі, як мати ОСОБА_1 так і ОСОБА_3 , який набув повноліття ще у 2011 році, своїми правами щодо спірної квартири не цікавилися, хоча повинні були це робити та нести повну відповідальність за житло. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року по справі № 263/13312/15-ц.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач раніше зверталася до органів приватизації із заявами на приватизацію житла, так само і не містяться в матеріалах справи докази на підтвердження такого звернення ОСОБА_3 після досягнення ним повноліття.

Згідно з приписами частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Отже, пропуск позивачем строку позовної давності за відсутності поважних на це причин, є самостійною підставою для відмови у позові.

Суд приходить до висновку, що позивачами пропущено строк позовної давності, оскільки вони могли довідатися про порушення своїх прав раніше ніж у 2023 році.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачам слід відмовити в задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.3,15,16,256,257,345 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради про скасування розпорядження (наказу), визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ;

позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ;

відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 ;

відповідач: Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, місцезнаходження: 36040, м.Полтава, вул.Соборності,36, .

Повний текст судового рішення складено 14.06.2024 року.

Суддя А.М.Чуванова