РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Білецькій А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності на квартиру,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд Рівненської області з позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності на квартиру звернулась ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та визначити частки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на 66/100 частки квартири АДРЕСА_1 по 22/100 частки за кожним.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення часток у спільній сумісній власності, визнає повністю.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення часток у спільній сумісній власності, визнає повністю.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що сторонам по справі на праві приватної спільної сумісної власності належить 66/100 квартири за адресою АДРЕСА_2 .

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про право власності на житло від 29 липня 1997 року виданим згідно з наказом від 29 липня 1997 року №298 з якого вбачається, що Департамент міського господарства Рівненської міської ради посвідчує, що 66/100 квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_2 дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . 66/100 квартири приватизована згідно з законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

З дослідженого в судовому засіданні договору від 13 серпня 1998 року, посвідченого Олинець Т.І., приватним нотаріусом Рівненського міського та районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №5357 вбачається, що ОСОБА_4 (даритель), подарував ОСОБА_3 (обдарована) належні йому 34/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Квартира трикімнатна житловою площею 36,7 кв.м. Вказані 34/100 частини квартири належить дарителю на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Рівненським міськвиконкомом 17.07.1988 та зареєстрованого у Рівненському міському бюро технічної інвентаризації за кадастровим №99-130-27610. ОСОБА_3 приймає в дар від ОСОБА_4 вищевказані 34/100 частини квартири, що становлять 21,5 кв.м. загальної площі, 11,9 кв.м. житлової площі.

З дослідженої в судовому засіданні виписки з матеріалів інвентаризаційної справи №3334 від 15 липня 2024 року КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що власниками квартири за адресою АДРЕСА_2 є:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 29.07.1997 р. Департаментом міського господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, згідно з наказом №298 від 29.07.1997 р. та зареєстроване в РМБТІ 08.08.1997р. на паперових носіях в реєстровій книзі за №99-130-27610 розмір частки 66/100;

ОСОБА_3 договір дарування, посвідчений 13.08.1998р. Олинець Т.І., приватним нотаріусом Рівненського міського та районного нотаріального округу за р. №5357 та зареєстрований в РМБТІ 12.10.1998р. на паперових носіях в реєстровій книзі за №99-130-27610 розмір частки 34/100.

Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, його довірителька на даний час має намір подарувати свою частку квартири онучці, однак відповідачі відмовляються в добровільному порядку визначити частки в нотаріальних органах у 66/100 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить сторонам на праві приватної спільної сумісної власності. У зв`язку з чим, позивачка вимушена була звернутися до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч.1 ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені позовні вимог знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, визнаними відповідачами, а тому вони підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273,354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки у праві спільної сумісної власності на квартиру задоволити.

Визначити частки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на 66/100 частки квартири АДРЕСА_1 по 22/100 частки за кожним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_2

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований АДРЕСА_3 , іпн. НОМЕР_3

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_4

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов