КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 758/8155/17

номер провадження: 22-ц/824/2636/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бордунової Надії Олександрівни на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року у складі судді Анохіної А.М., у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця та зобов`язання вчинити дії, заінтересована особа: старший державний виконавець Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (місто Київ) Бурлака Руслан Володимирович,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця та зобов`язання вчинити дії, заінтересована особа: старший державний виконавець Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (місто Київ) (далі - Солом`янський РВ ДВС у місті Києві ЦМУЮ) Бурлака Р.В.

Скарга мотивована тим, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по сплаті аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі 156 493 грн 65 коп. та неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 45 574 грн 58 коп. На виконання зазначеного рішення суду Подільським районним судом міста Києва видано виконавчий лист.

09 грудня 2020 року Солом`янським РВ ДВС у місті Києві ЦМУЮ відкрито виконавче провадження (далі - ВП) НОМЕР_1 та ВП НОМЕР_2 з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа.

Зазначав, що на виконанні Солом`янського РВ ДВС у місті Києві ЦМУЮперебуває зведене ВП НОМЕР_3, до складу якого входять ВП НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості по аліментам за період січень 2013 року - вересень 2017 року у розмірі 156 493 грн 65 коп. та ВП НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2013 року по вересень 2017 року в розмірі 47 574 грн 58 коп.

Вказував, що 09 грудня 2021 року по вказаному виконавчому провадженню державним виконавцем Гладишко Н.І. винесено постанову про арешт коштів, що знаходяться на рахунках ОСОБА_4 , а 24 лютого 2021 року - накладено арешт на все майно боржника.

Також вказував, що 23 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладений договір про сплату аліментів на дитину, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, згідно з п.2 якого ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати на утримання малолітньої доньки до досягнення нею повноліття щомісячно аліменти у розмірі еквівалентному 150 доларів США у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на день сплати аліментів. Відповідно до п.5 вказаного договору аліменти сплачуються ОСОБА_1 щомісячно, шляхом перерахування на картковий рахунок відкритий на ім`я матері ОСОБА_2 .

Зазначав, що він у період з 2009 року по 2012 рік сумлінно виконував свої зобов`язання за даним договором. У 2018 році боржником ОСОБА_1 прийнято рішення про відкриття в AT КБ «Приватбанк» на ім`я доньки ОСОБА_3 карткового рахунку. Починаючи з 09 липня 2018 року боржник щомісячно перераховує грошові кошти безпосередньо ОСОБА_3 на її власний картковий рахунок.

Вказував, що старшим державним виконавцем Гладишко Н.І. заява адвоката боржника про врахування зазначених виплат при здійсненні розрахунку заборгованості по аліментам та неустойки (пені) визнана такою, що не підлягала задоволенню, оскільки стягувачем у зведеному ВП НОМЕР_3 є ОСОБА_2 .

З огляду на викладене та з урахуванням заяви про зміну предмету скарги від 10 березня 2023 року (а.с.240-245, т.1), боржник ОСОБА_1 просив:

- вважати грошові кошти у розмірі 161 777 грн 65 коп., сплачені ОСОБА_1 у період з 01 березня 2019 року по 31 січня 2021 року на розрахунковий рахунок ОСОБА_3 аліментами, які сплачені в рахунок погашення заборгованості по виконанню рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року у справі №758/8155/17, на виконання якого відкрито зведене ВП НОМЕР_3;

- зобов`язати державного виконавця Солом`янського РВ ДВС у місті Києві ЦМУЮ врахувати грошові кошти у розмірі 161 777 грн 65 коп. сплачені ОСОБА_1 в період з 01 березня 2019 року по 31 січня 2021 року на розрахунковий рахунок ОСОБА_3 аліментами та провести перерахунок заборгованості у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_3;

- вважати, що боржник ОСОБА_1 добровільно виконав рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року у справі №758/8155/17 згідно з виконавчим документом на суму 156 956 грн 65 коп. до винесення постанови про відкриття ВП НОМЕР_4 та ВП НОМЕР_2, які об`єднанні у зведене ВП НОМЕР_3.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Бордунова Н.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та процесуального права, надання неправильної оцінки обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кошти, які стягуються з ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження є аліментами, які він зобов`язаний сплатити на утримання дитини ОСОБА_3 . Указує, що ОСОБА_1 з 01 березня 2019 року по 31 січня 2021 року сплачував аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 та в рахунок погашення заборгованості щодо виконання вказаного вище рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок дитини, зазначаючи призначення платежу «аліменти», що підтверджуються наданими банківськими виписками.Тому вважає, що боржник сплачує поточні аліменти на утримання дитини та добровільно здійснює погашення заборгованості стягнутої за рішенням суду.

Вказує, що сплата аліментів на рахунок, вказаний у договорі про сплату аліментів, була неможлива, так як рахунок не діяв, реквізитів нового рахунку стягувач не надала, тобто скаржник виконував рішення суду добровільно шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок дитини, оскільки інші способи оплати були відсутні.

Зазначає, що норми сімейного законодавства не забороняють сплачувати аліменти на утримання дитини самій же дитині. Крім того, стягувач ОСОБА_2 не довела, що ці кошти є виконанням будь-яких інших зобов`язань боржника ОСОБА_1 .

Таким чином вважає, що між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують сімейно-правові відносини з приводу утримання дочки ОСОБА_3 . Скаржник добровільно виконував рішення суду щодо погашення заборгованості зі сплати аліментів на рахунок самої дитини, а відтак ці кошти є добровільним виконанням рішення суду та мають бути зараховані в рахунок погашення заборгованості на виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року.

Учасники справи не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23 вересня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на дитину, відповідно до пункту 2 якого скаржник зобов`язувався сплачувати аліменти на утримання малолітньої доньки до досягнення нею повноліття, щомісячно, у розмірі еквівалентному 150 доларів США у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на день сплати аліментів.

Відповідно до пункту 5 вказаного договору, аліменти сплачуються ОСОБА_1 щомісячно не пізніше п`ятого числа поточного місяця шляхом перерахування щомісячної суми аліментів на картковий рахунок, відкритий на ім`я матері ОСОБА_2 .

Установлено, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року залишено без змін, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментам за період з січня 2013 року по вересень 2017 року в розмірі 156 493 грн 65 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період із січня 2013 року по вересень 2017 року у розмірі 47 574 грн 58 коп.

На виконання вказаного рішення, судом першої інстанції були видані виконавчі листи №758/8155/17.

Постановою старшого державного виконавця Солом`янського РВ ДВС у місті Києві ЦМУЮ від 09 грудня 2020 року відкрито ВП № НОМЕР_5 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості по аліментам за період січень 2013 року - вересень 2017 року у розмірі 156 493 грн 65 коп.

Також постановою старшого державного виконавця Солом`янського РВ ДВС у місті Києві ЦМУЮ від 09 грудня 2020 року відкрито ВП № НОМЕР_6 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2013 року по вересень 2017 року у розмірі 47 574 грн 58 коп.

20 квітня 2021 року на підставі постанови старшого державного виконавця Солом`янського РВ ДВС у місті Києві ЦМУЮ Гладишко Н.І. ВП НОМЕР_4 та ВП НОМЕР_2 об`єднано у зведене ВП НОМЕР_3.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують цивільно-правові відносини, пов`язані з виконанням рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року суду та постанов державного виконавця про стягнення заборгованості по аліментам та неустойки за прострочення сплати аліментів і виконання такого рішення суду не є аліментними зобов`язаннями. Також суд зазначив, виконавче провадження не закінчене, а тому задоволення скарги про те, що боржник ОСОБА_1 добровільно виконав рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року, буде втручанням у дискрецію (вільний розсуд) державного виконавця, як суб`єкта владних повноважень, що є порушенням принцип розподілу влади.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх в добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Уразі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У пунктах 5, 8 ч.1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням справедливості, неупередженості та об`єктивності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно з пунктами 1, 2, 9 ч.1 ст.4 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів верховенства права, законності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупередженого, ефективного, своєчасного і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії

Згідно зі ст.14 Конституції Українита ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Обґрунтовуючи вимоги скарги, ОСОБА_1 вказував, що у 2018 році ним прийнято рішення про відкриття в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я своєї дочки ОСОБА_3 банківського карткового рахунку. Указував, що починаючи з 09 липня 2018 року він як боржник, щомісячно, перерахував грошові кошти безпосередньо своїй доньці на її власний картковий рахунок. Тому, на його думку, в рамках ВП НОМЕР_4 та ВП № НОМЕР_6 з ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 та пеня по аліментам.

По справі встановлено, що представник боржника ОСОБА_1 - адвокат Новікова О.О. звернулася до Солом`янського РВ ДВС у місті Києві ЦМУЮ із заявою про врахування добровільних виплат боржника при здійсненні розрахунку заборгованості по аліментам та неустойки (пені) ВП НОМЕР_4.

Листом Солом`янського РВ ДВС у місті Києві ЦМУЮ відмовлено у задоволенні заяви представник боржника про врахування добровільних виплат, оскільки за ВП НОМЕР_4, яке входить у зведене ВП НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа від 23 серпня 2019 року №758/8155/17, стягувачем є ОСОБА_2 , а боржником - ОСОБА_1 , однак ОСОБА_3 не є стороною виконавчого провадження.

Так, ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.ч.1,3,8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.4 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Згідно з п.4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених ч.4 ст.71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому ст. 195 СК України.

Тобто, саме на виконавця покладено обов`язок щомісячно обчислювати як розмір аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), так і заборгованість зі сплати аліментів і повідомляти про її існування та розмір сторонам виконавчого провадження, зокрема боржнику та здійснювати контроль за правильним і своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника, шляхом перевірки правильності та своєчасності відрахувань підприємствами, установами.

На обґрунтування вимог скарги боржник ОСОБА_1 вказував, що сплачував аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 шляхом перерахування коштів на її рахунок, зазначаючи призначення платежу «аліменти», що підтверджуються наданими банківськими виписками, оскільки рахунок вказаний в договорі про сплату аліментів не діяв, реквізитів нового рахунку стягувач не надала, а відтак не включення виконавцем цієї суми коштів для погашення заборгованості є протиправним. Зазначав, що у період з 01 березня 2019 року по 31 січня 2021 року сплатив на рахунок дочки ОСОБА_3 252 599 грн 00 коп., з яких сума аліментів у розмірі 150 доларів США в перерахунок на гривню на день платежу становить 90 811 грн 35 коп. Тому, на його думку, переплата становила 161 777 грн 65 коп.

Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття.

Частиною 1 ст.181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

У відповідності до ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 відкрив картковий рахунок у АТ КБ «Приватбанк» на ім`я неповнолітньої дочки ОСОБА_3 для зарахування аліментів на її утримання.

Тобто, у неповнолітньої ОСОБА_3 є власний банківський рахунок, куди ОСОБА_1 здійснював перерахування аліментів, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що між ОСОБА_1 (боржник) та ОСОБА_2 (стягувач) існують інші цивільно-правові відносини, а саме, пов`язані з виконанням рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року та постанов Солом?янського РВ ДВС у місті Києві ЦМУЮ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості по аліментам за період січень 2013 року - вересень 2017 року в розмірі 156 493 грн 65 коп. та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2013 року по вересень 2017 року у розмірі 47 574 грн 58 коп.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що виконання боржником у примусовому порядку рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року не є виконанням ним саме аліментних зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 сплачує поточні аліменти на утримання дитини та добровільно здійснює погашення заборгованості, стягнутої за рішенням суду, і норми сімейного законодавства не забороняють сплачувати аліменти на утримання дитини самій же дитині, колегія суддів відхиляє, оскільки вони ґрунтуються на невірному розумінні скаржником інституту примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Крім того, апеляційний погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість вимог скарги про те, що боржник ОСОБА_1 добровільно виконав рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року у справі № 758/8155/17 згідно з виконавчим документом на суму 156 956 грн 65 коп. до винесення постанови про відкриття ВП № НОМЕР_5 та ВП НОМЕР_6, які об`єднанні у зведене виконавче провадження ВП № НОМЕР_3, з таких підстав.

Як зазначалось вище відповідно до ст.129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд

Згідно із Законом України «Про виконавче провадження» вчинення тих чи інших виконавчих дій в межах відкритого виконавчого провадження відноситься до виключної компетенції державного виконавця і є його дискреційними повноваженнями.

Під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, здійснення органом державної влади дискреційних повноважень може, в деяких випадках, передбачати вибір між здійсненням та нездійсненням певних дій.

В той же час дискреційні повноваження суду визнаються Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо (див. справа «Довженко проти України», заява № 36650/03).

Також у рішеннях ЄСПЛ по справах: «Класс та інші проти Німеччини» від 06 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» (Заява № 55723/00 від 09 червня 2005 року), «Кумпене і Мазере проти Румунії» (Заява №33348/96 від 17 грудня 2004 року) визначено, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто, суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Розглядаючи справу щодо правомірності дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 711/8351/20 (провадження № 61-5340св22) дійшов висновку, що суд не має права зобов`язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Отже, установивши, що зведене ВП № НОМЕР_3 не є завершеним та в його рамках державним виконавцем Солом?янського РВ ДВС у місті Києві ЦМУЮ здійснюються виконавчі дії в межах його відповідних дискреційних повноважень, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в судовому порядку вважати, що боржник ОСОБА_1 добровільно виконав рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року у справі № 758/8155/17 згідно з виконавчим документом на суму 156 956 грн 65 коп. до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, фактично буде втручанням у дискрецію (вільний розсуд) державного виконавця як суб`єкта владних повноважень, що є порушенням принципу розподілу влади.

З наведених підстав апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що скаржник добровільно виконував рішення суду щодо погашення заборгованості зі сплати аліментів на рахунок самої дитини, а тому вважає, що ці кошти є добровільним виконанням рішення суду, та мають бути зараховані в рахунок погашення заборгованості на виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи усі обставини вказаної справи, вважає оскаржуване судове рішення законним та справедливим, таким, що відповідає верховенству права, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наявність обставин, за яких відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, що відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бордунової Надії Олександрівни залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 червня 2024 року.

Головуючий

Судді: