Справа № 463/4663/24
Провадження № 2/463/1251/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2024 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Романської І.В.,

розглянувши в залі суду в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення ненарахованої та невиплаченої заробітної плати,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд з позовною заявою до відповідача, яку у встановленому законом порядку уточнила та в кінцевому просить ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ № 828-з від 13.03.2024 року «Про встановлення надбавок за стаж роботи в науково-дослідній установі по боротьбі з особливо небезпечними інфекціями», виданий Львівським національним медичним університетом імені Данила Галицького в частині щодо ОСОБА_1 , завідувача лабораторії; стягнути з відповідача на користь позивача суму ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з березня по червень 2024 року у розмірі 6153,60 гривень.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона з 02.01.2021 року працює на посаді завідувача лабораторії природно-вогнищевих трансмісивних інфекцій Науково-дослідного інституту епідемії та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, її загальний стаж наукової роботи становить майже 26 років. У період роботи на посаді завідувача лабораторії у структуру її заробітної плати входила, серед іншого, надбавка у розмірі 80% від посадового окладу за стаж роботи в науково-дослідній установі з особливо небезпечними інфекціями, яка їй нараховувалась до березня 2024 року. На підставі оскаржуваного наказу з 01.03.2024 року розмір цієї набавки зменшено до 50%, що вважає незаконним, оскільки обсяг її трудових функцій не змінився; її не повідомляли про зміну чинних умов праці за два місяці; наказ видано по спливу 13 днів після того, як зменшено заробітну плату; наказ на ознайомлення їй не надавався. А тому, просить скасувати оскаржуваний наказ та стягнути ненараховану та невиплачену заробітну плату за період з березня по червень 2024 року у розмірі 6153,60 гривень.

Відповідач не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що оспорюваний наказ видано з метою приведення розміру спірної надбавки у відповідність до вимог чинного законодавства, яким передбачено що така надбавка для посади позивача не може перевищувати 50%. Крім того, у період воєнного стану повідомлення про зміну істотних умов оплати праці здійснюється не пізніше як до запровадження таких умов. Просить у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив позивач навела аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього зазначає, що на даний час існує чинна постанова Кабінету Міністрів України, якою врегульовано умови оплати праці працівників закладів охорони здоров`я і згідно якої максимальний розмір спірної надбавки становить 80%. Одночасно, у відповіді на відзив позивач збільшила розмір позовних вимог та викладення їх у кінцевій редакції. Зокрема, позивач доповнила свої позовні вимоги стягненням заборгованості за травень і червень 2024 року.

Правом на подання заперечень на відповідь на відзив відповідач не скористався.

Позовна заява поступила до суду 27.05.2024 року та була передана у провадження судді Яворського С.Й.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 29.05.2024 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.

У зв`язку із закінченням строку відрядження судді Яворського С.Й., на підставі відповідного розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м.Львова у справі проведено повторний автоматизований розподіл і така передана для розгляду судді Грицку Р.Р.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20.06.2024 року, справа прийнята до провадження та призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб на 11 год. 00 хв. 09.07.2024 року.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції.

Сторони не скористались правом ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Суд також не знайшов підстав ініціювати розгляд справи з викликом сторін.

Оскільки справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд в силу вимог частини третьої статті 279 ЦПК України не проводив підготовчого засідання.

Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази.

Відтак суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог частин другої-четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до даних трудової книжки позивача, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.12-15), позивач ОСОБА_1 з 02.07.1998 року працює в установі відповідача, а з 02.01.2021 року і по даний час займає посаду завідувача лабораторії природно-вогнищевих трансмісивних інфекцій Науково-дослідного інституту епідемії та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького.

На момент прийому позивача на роботу установа відповідача називалась Львівський Науково-дослідний інститут епідеміології та гігієни. В подальшому, на підставі наказу МОЗ України № 71-о від 12.04.2011 року її перейменовано в Державну установу «Львівський НДІ епідеміології та гігієни МОЗ України», а після цього на підставі наказу МОЗ України № 776 від 10.07.2017 року у зв`язку з реорганізацією приєднано до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького та створено структурний підрозділ «Науково-дослідний інститут епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького».

Згідно витягу з наказу відповідача № 282к/тр від 23.12.2020 року (а.с.55), на момент переведення позивача на посаду завідувача лабораторії природно-вогнищевих трансмісивних інфекцій, їй серед іншого, встановлено надбавку за стаж роботи з особливо небезпечними інфекціями у розмірі 80% від посадового окладу.

На підставі оспорюваного наказу № 828-з від 13.03.2024 року (а.с.66), позивачу з 01.03.2024 року встановлено надбавку за стаж роботи в науково-дослідній установі по боротьбі з особливо небезпечними інфекціями у розмірі 50% від посадового окладу. Окрім позивача розмір спірної надбавки змінено й іншим працівникам.

Посадовий оклад позивача у 2024 році, як це вбачається з розрахункових листків (а.с.11) становить 5128,0 гривень. Цими ж розрахунковими листками підтверджується, що у січні та лютому 2024 року позивачу виплачувалось 80% спірної надбавки, а у березні - 50%.

Отже, 30% недоплаченої спірної надбавки за 1 місяць становить 1538,40 гривень (5128 * 30% = 1538,40 гривень). Всього, за період з березня по червень 2024 року розмір заборгованості за обрахунками позивача становить 6153,60 гривень.

Вважаючи незаконним спірний наказ в частині зменшення розміру надбавки та з метою стягнення недоплаченої різниці, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія «Пайн Веллі Девелопментс» та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «Прессос Компанія Нав`єра» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31).

На думку суду, під час роботи позивач мала «законне сподівання» на отримання справедливої винагороди за свою працю, а відтак, має право вимоги, що підпадає під поняття «майно», про яке згадується у статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних, і тому, суд розгляне цю справу в світлі цієї норми.

Отже питання, що потребує вирішення полягає в тому, чи правомірно діяв відповідач, коли зменшив позивачу розмір спірної надбавки та чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, позивач право на матеріальний інтерес, захищений статтею першою Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою та другою статті 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Статтею 98 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Аналогічні положення містяться в статті 13 Закону України «Про оплату праці», згідно з якою оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.

З метою упорядкування оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, а також створення механізму підтримання на постійному рівні оптимальних міжгалузевих та міжпосадових співвідношень в оплаті праці постановою Кабінету Міністрів України № 1298 від 30.08.2002 року затверджено Єдину тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери.

В подальшому, на виконання цієї постанови та з метою упорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я і установ соціального захисту населення спільним наказом Міністерства охорони здоров`я України та Міністерства праці і соціальної політики України від 05.10.2005 року № 308/519, затверджено Умови оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери (далі - Умови № 308/519).

За змістом підпункту 9 пункту 4.1.1 розділу 4 «Надбавки» Умов № 308/519, усі працівники незалежно від найменування посади (професії) протичумних закладів та структурних підрозділів з боротьби з особливо небезпечними інфекціями інших закладів мають право на надбавку за тривалість безперервної роботи в розмірі 40-80 відсотків. Конкретний розмір вказаних надбавок передбачено в пункті 4.1.2 цього розділу. Порядок виплати цієї надбавки - 10 відсотків посадового окладу за кожний відпрацьований рік.

Одночасно пунктом 4.1.2 цього розділу передбачено, що максимальні розміри надбавок за тривалість безперервної роботи, які виплачуються працівникам протичумних закладів та структурних підрозділів інших закладів з боротьби з особливо небезпечними інфекціями, встановлюються в залежності від групи закладу в таких розмірах: медичні працівники, у тому числі керівники-лікарі, біологи та інші прирівняні професіонали та фахівці І групи - 80%. До I групи закладів належать в т.ч. Львівський НДІ епідеміології та гігієни, у лабораторіях яких проводять експериментальні та діагностичні дослідження з особливо небезпечними збудниками I та II груп патогенності.

Тобто, установа в якій працює позивач безпосередньо самими Умовами № 308/519 віднесена до І групи медичних закладів, максимальний розмір надбавки в яких становить 80% і яка виплачується з розрахунку 10% за кожний відпрацьований рік.

Отже, надбавка за тривалість безперервної роботи є законодавчо визначеною гарантією яка оплачується виходячи з посадового окладу та залежить від двох складових умов - стажу працівника та групи медичного закладу в якому працівник працює.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (рішення від 10.06.2011 у справі «Сук проти України», заява № 10972/05, пункт 23, рішення від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), заява № 63134/00, пункт 23).

За результатами розгляду справ «Сук проти України» та «Кечко проти України» ЄСПЛ встановив порушення вимог статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод внаслідок невиплати заявникам законодавчо визначеної доплати, і пояснив він це тим, що виплата такої надбавки була пов`язана умовою, яку заявники дотримались, а відтак, вони мали законні сподівання на отримання коштів.

Також як зазначив Суд у цих справах, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. згадане вище рішення «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), пункт 23).

Повертаючись до обставин справи яка розглядається, суд зауважує, що в ній також дотримані умови, які передбачають отримання позивачем спірної надбавки, а саме позивач працює понад 25 років у медичному закладі, віднесеному до І групи, в яких максимальний розмір спірної надбавки встановлено на рівні 80%. Як наслідок, позивач мала право на матеріальний інтерес, захищений статтею першою Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Натомість Умови № 308/519 не передбачають права роботодавця зменшувати розмір надбавки за тривалість безперервної роботи, в тому числі з мотивів відсутності бюджетних асигнувань.

Зрештою немає будь-якого іншого законодавчого акту, який б наділяв відповідача правом зменшити розмір зазначеної надбавки.

Таким чином, оскільки надбавка за тривалість безперервної роботи є законодавчо визначеною гарантією і умови для її отримання були дотримані, а позивач працює понад 25 років у медичному закладі, віднесеному до І групи, в яких максимальний розмір надбавки встановлено на рівні 80%, відповідач протиправно зменшив розмір цієї надбавки до 50%.

Отже, мало місце порушення статті Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому вимога про визнання незаконним та скасування оспорюваного наказу є обґрунтованою і при цьому, суд визнає безпідставними аргументи сторони відповідача про те, що розмір спірної надбавки встановлений ним у відповідності до вимог наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР № 470 від 14.07.1970 року, застосування якого передбачено Вказівками МОЗ України № 165 від 28.05.1996 року.

По-перше, компетентними органами України в особі Міністерства охорони здоров`я України та Міністерства праці і соціальної політики України затверджено Умови № 308/519, якими власне і врегульовані спірні питання і немає необхідності керуватись нормативно-правовими актами колишнього Радянського Союзу.

По-друге, Вказівки МОЗ України № 165 від 28.05.1996 року, попри те, що вони суперечать Умовам № 308/519, не є нормативно-правовими актом. Вони (вказівки), так само як і наказ Міністерства охорони здоров`я СРСР № 470 від 14.07.1970 року, відсутні в Єдиному державному реєстрі нормативно-правових актів України, а тому не мають обов`язкової юридичної сили та не підлягають застосуванню.

Заперечень проти наданого позивачем розрахунку заборгованості з виплати заробітної плати відповідач не надав і тому, позов підлягає до задоволення в повному обсязі, а з відповідача на користь позивача слід стягнути не нараховану та невиплачену заробітну плату за період з березня по червень 2024 року у розмірі 6153,60 гривень.

Позивач відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Тому такий пропорційно розміру задоволених позовних вимог та враховуючи наявність однієї майнової і однією немайнової вимог підлягає стягненню з відповідача безпосередньо в дохід держави, що відповідає вимогам частини шостої статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10, 18, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 828-з від 13.03.2024 року «Про встановлення надбавок за стаж роботи в науково-дослідній установі по боротьбі з особливо небезпечними інфекціями», виданий Львівським національним медичним університетом імені Данила Галицького в частині, що стосується зменшення ОСОБА_1 надбавки за стаж роботи в науково-дослідній установі по боротьбі з особливо небезпечними інфекціями до 50%.

Стягнути з Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на користь ОСОБА_1 не нараховану та не виплачену надбавку за стаж роботи в науково-дослідній установі по боротьбі з особливо небезпечними інфекціями за період з березня по червень 2024 року у розмірі 6153,60 гривень.

Стягнути з Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького в дохід держави судовий збір у розмірі 2422,40 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького, місцезнаходження: 79010, м.Львів, вул.Пекарська,69, .

Суддя Грицко Р.Р.