Справа № 727/5880/24
Провадження № 2/727/1324/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:

головуючого судді - Гавалешка П.С.,

за участю секретаря судових засідань - Рудій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Заявлені позовні вимоги позивач мотивує тим, що 20.06.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області, за актовим записом № 10, після реєстрації шлюбу було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Від шлюбу мають одну малолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначає, що подружні стосунки між ним та відповідачкою ОСОБА_2 фактично припинено з жовтня 2023 року, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, не мають і спільного сімейного бюджету. Основною причиною розпаду їхньої сім`ї стали різні погляди на сімейне життя, несумісність характерів, нерозуміння одне одного, примирення між ними неможливе. Вказує, що шлюб носить формальний характер, кожен із них фактично живе своїм особистим життям, а тому подальше збереження шлюбу суперечить їх інтересам.

Окрім наведеного, в обґрунтування позову позивач посилається на те, що після припинення із відповідачкою ОСОБА_2 шлюбних відносин, за взаємною згодою, їх донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилася проживати разом з ним, ОСОБА_1 , за місцем його фактичного проживання та знаходиться на його самостійному вихованні та утриманні, що підтверджується договором про участь у вихованні та утриманні дитини від 21 травня 2024 року, посвідченим приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Мицкан Ж.І., за №516 .

Просив розірвати шлюб та залишити малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом із ним, на його самостійному вихованні та утриманні.

Також, просив встановити факт, що він самостійно виховує та утримує малолітню доньку.

Ухвалою суду від 14 червня 2024 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідачкою відзив на позов подано не було.

Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутності, позов підтримав.

Відповідачка у судове засідання також не з`явилася. Подала до суду заяву про визнання позову, просила розгляд справи проводити у її відсутності. Вказала, що їх з позивачем малолітня донька ОСОБА_3 проживає разом із батьком ОСОБА_1 , він її самостійно виховує та утримує, а тому вона не заперечує щодо залишення малолітньої доньки проживати разом із батьком.

Згідно положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, так як обставини, викладені в заяві знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей.

Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Як було встановлено судом, сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 20 червня 2019 року Виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №10.

Згідно зі ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Сторони не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства.

Згідно ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Добровільність шлюбу - це одна з основних його засад, шлюб це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка обумовлює його добровільний характер.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім?я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже неможливо.

Щодо заявленої позовної вимоги про залишення малолітньої доньки проживати разом із батьком, на його самостійному вихованні та утриманні суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають одну малолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами.

За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Статтею 29 Цивільного кодексу України регламентовано, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з ч. 1 статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

З матеріалів справи вбачається, що сторони дійшли згоди, що після розірвання шлюбу їхня малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишиться проживати разом із батьком, на його самостійному вихованні та утриманні, що підтверджується договором про участь у вихованні та утриманні дитини від 21 травня 2024 року, посвідченим приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Мицкан Ж.І., за №516.

За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Такі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року справа №200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року справа №339/143/20 (провадження № 61-6809св21).

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами.

Щодо заявленої позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої доньки батьком суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається із заяви ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. від 05.07.2024 року за №3874, остання підтверджує, що приблизно з жовтня 2023 року ОСОБА_1 самостійно проживає із малолітньої донькою ОСОБА_3 без матері дитини ОСОБА_2 . Крім того, вказує, що ОСОБА_1 самостійно без участі матері дитини ОСОБА_2 займається вихованням та утриманням доньки ОСОБА_3 .

Відповідно до заяви ОСОБА_5 , посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б. від 05.07.2024 року за №2002, остання підтверджує, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує свою доньку ОСОБА_3 без участі матері дитини ОСОБА_2 . Крім того зазначає, що батько дитини ОСОБА_1 самостійно забезпечує усі необхідні потреби дитини, а саме: проживання, харчування, одяг, освіту, медичне обслуговування та дозвілля.

Згідно із довідкою директора студії танців «Д.І.В.А. Студіо» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з січня 2021 року по теперішній час відвіє гуртки в «Д.І.В.А. Студіо», за період відвідування останню приводив та забирав батько ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки Берегометської АЗПСМ підтверджується, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неодноразово зверталася за медичною допомогою в супроводі батька ОСОБА_1 .

Тобто, як вбачається із досліджених судом доказів, відповідач, залишила доньку на повному вихованні та утриманні батька, який забезпечує її харчуванням, ліками, одягом, піклується про її стан здоров`я, займається її розвитком, як духовним так і фізичним.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи, зокрема те, що відповідачка не заперечує щодо того, щоб їхня малолітня донька після розірвання шлюбу залишилася проживати разом із батьком, на його самостійному вихованні та утриманні, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо залишення малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом із ним, та встановлення факту, що він самостійно виховує та утримує малолітню доньку обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене, а також враховуючи принципи захисту та піклування про дітей, суд вважає, що позовні вимоги в частині залишення малолітньої доньки проживати разом із батьком, на його самостійному вихованні та утриманні та встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем малолітньої доньки слід задовольнити.

Також, встановивши, що сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, суд вважає, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, та враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Керуючись ст. 4, 5, 10, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 368, 372 ЦПК України, ст. 7, 19, 110-113, 141, 160, 161 СК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований 20 червня 2019 року Виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №10, розірвати.

Малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на його самостійному вихованні та утриманні.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , самостійно виховує та утримує малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Копію рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до Відділу реєстрації актів цивільного стану для проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя П.С. Гавалешко