Справа №155/87/24
Провадження №2/155/128/24
ГОРОХІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.12.2024 м. Горохів

Горохівський районний суд Волинської області в складі: головуючого - судді Санакоєва Д.Т., при секретарі судового засідання Федонюк О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань Горохівського районного суду в м.Горохів Волинської області справу за позовом ОСОБА_1 до Горохівської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до Горохівської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мама ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно. Позивач є спадкоємцем майна померлої, прийняв спадщину належним чином. На момент смерті спадкодавці належала ще земельна ділянка 0,56 га для ведення особистого селянського господарства та земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, яка знаходиться в с. Пірванче Горохівського району Волинської області, земельна ділянка площею 0,31 га, яка призначена для ведення особистого підсобного господарства. ОСОБА_2 не встигла завершити приватизацію земельних ділянок та зареєструвати їх на своє ім`я. Позивач зазначає, що він добросовісно та відкрито користується даною земельною ділянкою. Інших осіб, які б мали право на дане нерухоме майно не має. Керуючись ст.119 ЗК України, ст.344 ЦК України, перехідними положеннями Земельного кодексу України, позивач просить визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,62 га, яка знаходиться в с. Пірванче Луцького району Волинської області.

Ухвалою судді від 17.01.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі.

Ухвалою суду від 15.02.2024 року підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Горохівської міської ради про визнання права на земельну ділянку за набувальною давністю закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні, що відбулося 09.05.2024 року, позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що там де жила його мати була земельна ділянка площею 0,56 га для ведення особистого селянського господарства та 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, якою він користувався. Крім того, десь з 1993 року, він користується земельною ділянкою, яка розташована навпроти його хати. Цією земельною ділянкою користувався за дозволом голови колгоспу. Тому просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача Горохівської міської ради Луцького району Волинської області в судове засідання не з`явився, однак до суду надійшла заява міського голови В.Годика про розгляд справи у відсутності представника, щодо задоволення позову не заперечує у разі підтвердження позивачем позовних вимог належними та допустимими доказами.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, заслухавши вступне слово позивача, показання свідків, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у статті 16 ЦК України.

Частиною першою статті 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

На підтвердження заявлених вимог позивач надав суду довідку Горохівської міської ради Луцького району Волинської області №1009 від 14.09.2023 року (а.с.9), з якої вбачається, що за ОСОБА_2 значиться земельна ділянка розміром 0,56 га, із неї: 0,25 га під забудовою, 0,31 га для ведення особистого селянського господарства. Після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , даною земельною ділянкою користується син ОСОБА_1 .

Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.8) вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із довідки Горохівської міської ради Луцького району Волинської області №1010 від 14.09.2023 року (а.с.10) вбачається, що за ОСОБА_2 значиться земельна ділянка орієнтованою площею 1,62 га. Спадкодавиця ОСОБА_2 до дня смерті проживала в АДРЕСА_1 . Чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємцем є син ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_3 в Горохівській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається із витягу про реєстрації в Спадковому реєстрі (а.с.11).

З огляду на матеріали спадкової справи №125/2010, заведеної 28.09.2009 року після смерті ОСОБА_2 , (а.с.25-48) із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 звернувся син ОСОБА_1 , який отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що складається із земельної ділянки площею 3,19 га, що розташована на території Пірванченської сільської ради, діл.НОМЕР_2 Горохівського району Волинської області, належного спадкодавцю згідно державного акту на право приватної власності на землю серії У1-ВЛ №030189.

Крім того, до матеріалів справи позивачем долучено копію із погосподарської книги по с. Пірванче за 2001 -2005 роки, з якої вбачається, що за ОСОБА_2 значився житловий будинок, 1935 року побудови, у графі «Земля у приватній власності та користуванні громадян» у 2005 році значилось усього землі - 0,56 га, у тому числі: 0,25 га - для будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських будівель, 0,31 га - для ведення особистого підсобного господарства.

Також позивач надав квитанцію до прибуткового касового ордеру №48 від 21.10.2020 року відповідно до якої ОСОБА_3 здійснювала оплату за землю в сумі 600 грн.

Відповідно до ч.1 -ч.2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В судовому засіданні, що відбулося 26.06.2024 року свідок ОСОБА_4 суду показала, що з 2003 року вона працювала секретарем Пірванченської сільської ради. Сім`ю позивача вона знає давно. В погосподарських книгах за ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 , значилась земельна ділянка під забудову десь 0,25 га та для особистого селянського господарства - 0,27 га. Крім того, при розпаюванні землі в колгоспі на умовах оренди матері позивача надали для користування близько 1 га. Позивач користується тими земельними ділянками вже протягом тривалого періоду.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні, що відбулося 26.06.2024 року, суду показав, що він працював помічником комбайнера в колгоспі «Дружба». Десь приблизно 1993 -1994 року він був свідком розмови між головою колгоспу ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , де ОСОБА_7 повідомляла, що приїде землевпорядник та сказала, щоб позивач користувався ділянкою, щоб вони техніки не ламали. Земельна ділянка межувала із земельною ділянкою ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні, що відбулося 26.06.2024 року, суду показала, що позивач її чоловік. Вони користуються землями зазначеними в позові з 1992-1993 років. Свідок зазначила, що город лишила чоловіку його мама. Іншу земельну ділянку надали для користування чоловіку в колгоспі, коли він ще там працював, а свекруха була в той час вже на пенсії. Голова колгоспу дозволила чоловіку користуватись землею, город межує з городом баби. Документів на землю не було.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Так, згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 369/2190/22, провадження № 61-3246св23).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом.

Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнішнього володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнішнє володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнішнє володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступлення від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 січня 2023 року у справі № 278/2443/18 (провадження № 61-19963св21),від 01 листопада 2023 року у справі № 369/2190/22 (провадження № 61-3246св23).

Згідно з частиною першою статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок комунальної власності із постійного користування відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю.

Свій позов ОСОБА_1 пред`явив як з підстави, передбаченої ст.344 ЦК України, так і з підстави передбаченої ст. 119 ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність

Згідно із частиною другою статті 119 ЗК України набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу

Отже, стаття 119 ЗК України не надає суду повноважень визнавати за особою право на земельну ділянку за давністю користування (набувальною давністю) в судовому порядку. У такому випадку громадяни мають звернутися до уповноважених органів з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність та набуття права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється виключно в порядку безоплатної приватизації ділянок, передбаченому статтею 118 ЗК України.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року у справі № 127/18239/20 (провадження № 61-1589св23).

Таким чином, обставини, на які посилається позивач у позові - відкритість, давність та добросовісність користування земельною ділянкою знайшли своє підтвердження в суді на підставі показань свідків. Однак такі обставини лише надають позивачу право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування у спосіб, який визначений чинним законодавством. Із заявлених позивачем вимог вбачається, що земельна ділянка, право власності на яку позивач просив визнати за ним в судовому порядку за набувальною давністю, розташована в с. Пірванче Луцького району Волинської області, з клопотанням до відповідача про передачу такої земельної ділянки у власність та набуття права власності на земельну ділянку за давністю користування, в порядку безоплатної приватизації ділянок, передбаченому статтею 118 ЗК України, позивач не звертався, а суд не вправі перебирати на себе повноваження органів місцевого самоврядування.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд установив, що встановлені обставини виключають можливість застосування інституту набувальної давності для передачі земельної ділянки у власність або користування позивачу.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на земельну ділянку, розміром 1,62 га, яка знаходиться в с. Пірванче Луцького району Волинської області.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 259, 264-265 ЦПК України, ст.ст. 344 ЦК України, ст. 119 ЗК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Горохівської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 13.12.2024 року.

Суддя Горохівського районного суду

Волинської області Д.Т.Санакоєв