Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/341/24

19 березня 2024 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді: Міськевич О.Я.,

з участю секретаря судового засідання: Скоблей О.В.

представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Надвірнянського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,-

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 . У шлюбі народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на даний час повнолітній.

Сімейне життя з відповідачем не склалося, з 1997 року вони припинили фактичні шлюбні відносини та спільне проживання, не вели спільне господарство та не мали спільного бюджету. ОСОБА_3 виїхав за межі держави на заробітки, а вона з дитиною залишилась в Україні та проживала в квартирі батьків. Рішенням Надвірнянського районного суду від 25.11.2002 шлюб між ними розірвано. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Надвірнянського районного управління юстиції в Івано-Франківській області 22.11.2005 складено відповідний актовий запис №267, та 07.02.2024 видано їй свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , повторне.

Після припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачем 11.02.2002 за її особисті кошти вона на підставі договору купівлі-продажу придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Дана квартира належить їй на праві приватної власності в цілому. Разом з тим, вона не може розпоряджатися належною їй квартирою на власний розсуд, зокрема відчужити її, оскільки нерухоме майно придбане під час шлюбу і для його відчуження необхідна згода другого з подружжя. Вона більше двадцяти років не підтримує з відповідачем жодних контактів, їй не відомо, де він знаходиться на даний час.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана хоча і під час шлюбу з відповідачем, але під час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин за кошти, які належали їй особисто, то вона належить їй на праві особистої приватної власності.

Відзив на позовну заяву від відповідача не надходив.

Стислий виклад позицій сторін:

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Просила суд ухвалити рішення, яким позов зпадовільнити повністю. Визнати особистою приватною власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 . Не заперечила щодо проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлялась завчасно належним чином, рекомендованою кореспонденцією, та у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у її відсутності не поступало. Тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Процесуальні дії у справі:

Ухвалою від 21.02.2024 суд відкрив провадження у справі та постановив справу розглядати у загальному позовному провадженні, призначив підготовче засідання.

Ухвалою суду від 01.03.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Фактичні обставини, встановлені судом:

Судом встановлено, що 14 вересня 1991 року сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис № 132.

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_4 , який на даний час повнолітній.

Сімейне життя з відповідачем не склалося та з 1997 року сторони припинили фактичні шлюбні відносини та спільне проживання, не вели спільне господарство та не мали спільного бюджету.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 25.11.2002 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно встановлених судовим рішенням обставин сторони на час постановлення не проживали разом та непідтримували сімейні відносини

Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Надвірнянського районного управління юстиції в Івано-Франківській області 22.11.2005 складено відповідний актовий запис № 267, та 07.02.2024 видано позивачу свідоцтво про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 , повторне.

На підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Вірстюком Т.В. та зареєстрованим в Івано-Франківському ОБТІ, позивач придбала 11.02.2002 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Івано-Франківським ОБТІ 22.02.2002, квартира належить позивачу по справі ОСОБА_2 на праві приватної власності в цілому.

В судовому засіданні встановлено що при укладенні довору згоду відповідача на укладення договору купівлі-продажу не надавав, йому взагалі не відомо про придбання цього майна (а.с 11-13).

Згідно ввиписки з будинкової книги для прописки громадян на Майдані Шевченка в буд. № 18/64 власником квартири зазначено з 06.04.2002 ОСОБА_2 .

На замовлення позивача проведено інвентаризацію нерухомого майна та виготовлено технічний паспорт на квартиру, та відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки вартість однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , майдан Шевченка, становить 292369 грн.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили, що сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства близько 1994 року, відповідач у вказаний період виїзхав на заробітку і з того часу його місце знаходження не відоме а також підтвердили, що квартира придбана за особисті кошти позивача та кошти її батьків .

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права:

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні позивачем доведено, що квартира АДРЕСА_1 , придбана за особисті кошти після фактичного припинення сімейних відносин. За таких обставин квартира АДРЕСА_1 не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивача подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю позивача. в розумінні вимог ст. 57 СК України.

Висновки суду:

Враховуючи викладене, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши усі обставини справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання особистою приватною власністю позивача ОСОБА_2 на житловий квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 32,2 кв.м, житловою площею 18,2 кв.м. розташовану за адресою АДРЕСА_3 .

Позивачем не заявлялась вимога про відшкодування йому судових витрат, тому судом не вирішувалось питання про розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, ст. 331 ЦК України, ст.ст. 57, 60 СК України, ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-282, 289 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю задовільнити.

Визнати однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,2 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м., особистою приватною власністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса останнього відомого місця проживання: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 29.03.2024.

Суддя Міськевич О.Я.