Провадження № 2-о/947/325/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2024 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) за участі заінтересованої особи ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

До суду 22.05.2024 надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту, який має юридичне значення того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самостійно виховує неповнолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд, ухвалою від 24.05.2024 прийняв заяву до розгляду та залучив в якості заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_3 , призначив справ до розгляду.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

При визначені підступності та можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства судом було застосовано правовий висновок , зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі N 560/17953/21.

Згідно змісту п.116,117 Постанови неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі N 287/167/18-ц (провадження N 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі N 290/289/22-ц (провадження N 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

У даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту який встановлює правосуб`єктність особи як такою яка самостійно виховує неповнолітню дитину що є необхідним для застосування до заявника вимог ч.4 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ для отримання відстрочки від мобілізації, заяв з боку заінтересованих осіб про наявність спору з цього приводу або відомостей про наявність позасудового розгляду вказаного питання до суду не надходило, тому розгляд справи здійснено у порядку Цивільного процесу.

При розгляді даної справи судом приймається до уваги, що Сімейним Кодексом України ( далі СК ) встановлено порядок визначення місця проживання дитини з одним з батьків , який вирішується самими батьками добровільно або судом у випадку наявності спору ( ст. 160 СК ).

У даному випадку , згідно умов Договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, укладеного 08 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мирончук В.В. батьками добровільно узгоджено, що малолітня донька ОСОБА_3 , проживає разом із батьком , який бере на себе обов`язок самостійно утримувати дитину.

Водночас відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Згідно Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» , що є додатком №5 до відповідного « Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації , на особливий період», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом було викладено позицію про те, що сам факт розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, тобто не встановлює статусу самостійного виховання, тому цей факт повинен встановлюватись окремо.

З наявних у матеріалах справи доказів суд встановив, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідною донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданим 07.11.2016 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за однією адресою із батьком, а саме: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання.

Мати дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідності до довідки № Г5-346606-ф/л від 21.12.2021 року, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджує доводи про окреме місце проживання.

Крім того, 08 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мирончук В.В., зареєстрований в реєстрі за № 963.

Відповідно до п. 2 Договору, Батьки домовились, що малолітня донька - ОСОБА_3 , буде постійно проживати разом зі своїм батьком: ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3.3 вказаного Договору батько зобов`язується: самостійно та повністю утримувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень освіти.

Згідно з характеристикою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виданою адміністрацією Одеського ліцею «Гармонія» Одеської міської ради від 30.05.2024 року, батько, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню дівчинки, дитина забезпечена всім необхідним для навчання, завжди охайно одягнена. Батько приводить та забирає дитину зі школи, завжди цікавиться її успіхами. Він є тою людиною, що приймає найактивнішу участь у житті ОСОБА_4 . Також батько бере активну участь у житті класу.

З характеристик наданих сусідами ОСОБА_1 : ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та іншими знайомими з ним особами вбачається, що ОСОБА_1 проживає разом зі своєю дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько самостійно виховує та утримує дитину, дитина завжди охайна та ввічлива, про матір дитини нічого їм невідомо, та вони її ніколи не бачили.

Згідно із заявою заінтересованої особи ОСОБА_2 від 11.06.2024 року, остання підтвердила що їх спільна з ОСОБА_14 дочка проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні. Також зазначила, що у зв`язку зі станом війни на даний час не отримує доходу та перебуває у важному матеріальному становищі, у зв`язку з чим не може надавати доньки будь-якої матеріальної допомоги. У зв`язку з відсутністю роботи в Україні, в липні-серпні 2024 року планує виїхати до Республіки Молдова до своїх родичів та готує відповідні документи. За таких обставин підтверджує факт, що ОСОБА_15 перебуває на повному матеріальному утриманні ОСОБА_1 та він самостійно здійснює її виховання.

Зазначені вище обставини дають змогу суду прийти до висновку про встановлення факту, який має юридичне значення, а саме того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самостійно виховує малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Керуючись ст. ст. 264-268, 293-294, 315-319 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) за участі заінтересованої особи ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 АДРЕСА_2 ) про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт того, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) самостійно виховує та утримує малолітню ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 14.06.24.

Суддя Луняченко В. О.