Справа № 454/2287/23 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л. Ю.
Провадження № 22-ц/811/898/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 березня 2024 року в складі судді Фарини Л.Ю. в справі за позовом позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди,-

встановив:

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в його користь 21,50 грн. майнової шкоди та 1 000 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої в результаті протиправних дій Шевченківського районного суду м.Києва, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ним на адресу Шевченківського районного суду м. Києва направлено скаргу в порядку ст.ст. 8, 40, 55 Конституції України на невнесення працівниками ДБР відомостей до ЄРДР за його заявою про вчинене кримінальне правопорушення для вирішення по суті. 14.01.2021 слідчий суддя Шевченківського районного суду м.Києва виніс ухвалу №761/42156/20 про відмову у задоволенні скарги.

Зазначає, що дана ухвала є незаконною та протиправною, а слідчий суддя порушив Конституцію України, закони та присягу.

20.05.2021 Київський апеляційний суд ухвалою скасував ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 14.01.2021 та призначив новий розгляд в судді першої інстанції.

07.06.2021 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва його скаргу задоволено та зобов`язано ДБР внести відомості до ЄРДР про кримінальні правопорушення викладені в заяві ОСОБА_1 від 11.12.2020.

Такі дії судді вважає зловживанням своїм службовим становищем, в результаті яких він не міг в короткі терміни захистити свої конституційні права, що завдало йому моральної шкоди, так як оточуючі його люди глузують з його дій коли він отримує рішення органів державної влади про відмову у задоволенні його вимог. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Вважає, що рішення не ґрунтується на законності, верховенстві права, вимогах закону та ухвалене без дотримання Конституції України та законів України.

Зазначає, що суд не вправі з власної ініціативи витребовувати докази, тому враховуючи, що відповідачі не вказували на обставини, на які посилається суд, а також не надали ніяких доказів, які б спростовували вимоги, не зрозуміло на якій підставі суддя відмовив у задоволенні позовних вимог.

Звертає увагу на те, що не оскаржує відповідні процесуальні дії судді, оскільки такі вже оскаржені, а ставить питання про відшкодування моральної шкоди в результаті незаконних дій судді, вважає, що надав докази підтвердження факту заподіяння моральної шкоди відповідачем, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювача та з чого виходив при розрахунку грошової форми такої.

При цьому, суд не вказав, за яким законом та які докази необхідно було надати для обґрунтування моральної шкоди.

Вважає, що суд зобов`язаний був застосувати норми Конституції України, як норми прямої дії та задовольнити його позов, оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 20.05.2021 встановлено вину та незаконність дій судді Шевченківського районного суду м. Києва.

Відмовляючи у позові суддя Сокальського районного суду Львівської області зобов`язана вказати норми закону, які забороняють направляти, а судам розглядати та задовольняти позовну заяву до судів про стягнення моральної шкоди в результаті протиправних дій суддів, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вирішити питання про звернення до Конституційного Суду України з поданням про тлумачення ст. 56 Конституції України та щодо конституційності постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Учасники справи в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що на підставі ст. 56 Конституції України, на яку позивач покликається у своєму позові, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода, у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

При цьому, дії судді Шевченківського районного суду м. Києва при розгляді скарги позивача не визнані незаконними, у той же час виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно із процесуальним законодавством.

Таким чином, суд дійшов висновку, що з представлених позивачем доказів не вбачається, в чому полягає шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір такої та якими доказами це підтверджується, позивач в судове засідання не прибув та не подав доказів підтвердження факту заподіяння йому майнової шкоди та моральних страждань, чи втрат немайнового характеру, тому суд не знайшов підстав для відшкодування позивачу шкоди.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Іншими словами, основоположні принципи цивільного процесуального права диспозитивність та змагальність процесу полягають у тому, що особи, які беруть участь у справі, самі визначають свою процесуальну поведінку, при цьому у змагальному процесі обов`язки мають як сторони, так і суд, який зобов`язаний забезпечити змагальність процесу.

Поряд з цим, будь яких доказів порушення обов`язку щодо забезпечення змагальності процесу зі сторони районного суду, колегією суддів не встановлено.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із скаргою щодо порушення ДБР норм законодавства при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення від 11.12.2020.

14.01.2021 слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва винесено ухвалу у справі №761/42156/20, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб ДБР, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за його заявою від 11.12.2020.

Вказана ухвала оскаржена в апеляційному порядку, ухвалою Київського апеляційного суду від 20.05.2021 ухвалу судді першої інстанції скасовано та призначено справу на новий розгляд.

07.06.2021 слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва скаргу ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано ДБР внести до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення за заявою ОСОБА_1 від 11.12.2020 та розпочати розслідування.

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_1 відповідні дії судді вважає зловживанням своїм службовим становищем, в результаті яких він не міг в короткі терміни захистити свої конституційні права, що завдало йому моральну шкоду, просив стягнути відшкодування майнової та моральної шкоди.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 29 травня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в частині вимог до Шевченківського районного суду м. Києва про стягнення майнової та моральної шкоди.

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 29 травня 2023 року без змін.

Таким чином, вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди розглянуті судом першої інстанції до держави Україна в особі Державної казначейської служби.

Колегія суддів виходить з того, що загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Так, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 1, 2 ст. 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду виникає у випадках, передбачених законом.

Ці ж положення закріплені у п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Разом з тим, відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодування шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 ставить питання про відшкодування моральної шкоди, завданої йому, на його думку, судом під час розгляду його скарги щодо порушення ДБР норм законодавства при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення від 11.12.2020.

Поряд з цим, як вбачається зі ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та ч.1, ч. 2 ст. 1176 ЦК України, дія вказаних законодавчих актів розповсюджується на вичерпний перелік процесуальних дій уповноважених органів в межах кримінальної справи, оперативно-розшукової справи чи справи про адміністративне правопорушення.

В свою чергу, з матеріалів справи встановлено, що кримінальна справа стосовно ОСОБА_2 не порушувалася, до адміністративної відповідальності він не притягувався, при цьому, не встановлено інших обставин, передбачених ч. 1 ст. 1176 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», які дають підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди, жодних неправомірних дій, які б потягли за собою негативні наслідки для позивача прокуратурою не вчинено.

Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої (ніж передбачено в ч.ч. 1-5 цієї норми) незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, та є вина зазначеної особи.

Обов`язковою умовою відшкодування моральної шкоди є наявність вини у діях особи, яка заподіяла таку шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку між такими діями і шкодою.

На переконання колегії суддів, позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок скасування ухвалою Київського апеляційного суду від 20.05.2021 ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.01.2021 у справі №761/42156/20, а сам факт скасування відповідного судового рішення, не може бути безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди при недоведеності факту наявності такої шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Рішення суду і, відповідно до цього, дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У разі, якщо позивач вважає, що суд допустив порушення норм права під час розгляду його справи, він має можливість оскаржити ухвалені у цій справі судові рішення до суду вищої інстанції у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі, що останнім і було зроблено.

У контексті зазначеного, витрати на рекомендоване повідомлення у розмірі 21,50 грн. не є майновою шкодою завданою позивачу у розумінні матеріального закону, а способом реалізації останнім своїх процесуальних прав.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу на те, що чинні положення процесуального закону дають можливість учасникам судового процесу використовувати можливості підсистеми «Електронний суд», для подання процесуальних документів, що виключить необхідність видатків на поштову кореспонденцію.

При цьому,правові підстави для звернення до Конституційного суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України та щодо конституційності постанов Пленуму Верховного Суду України, відсутні.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що постанова Пленуму Верховного Суду України не є тим документом, питання про конституційність якого можна поставити перед Конституційним Судом України.

Інші доводи апеляційної скарги, які є суб`єктивним міркуванням та оцінкою апелянта норм матеріального та процесуального права України, висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 червня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк