Номер провадження: 22-ц/813/2375/24
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Крупки Олени Олександрівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2023 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, в особі органу опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_5 , звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення, в якій просила:

- витребувати квартиру під АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ;

- виселити з квартири під номером АДРЕСА_1 : ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ;

- стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Позивач вважає, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння законного власника поза її волею та є всі підстави для витребування майна у останнього власника, а саме ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 1-47).

03 серпня 2023 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси вирішено відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (т. 4, а.с. 197-205).

08 вересня 2023 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 адвокат Крупка Олена Олександрівна направила до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2023 року. Представник апелянта зазначає, що сторона апелянта (позивача) не погоджується із оскаржуваним рішенням, вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Так, на думку представника апелянта, суд першої інстанції не врахував, що спірне нерухоме майно вибуло без волі ОСОБА_1 , як власника, на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому було скасовано, оскільки зі скасуванням рішення суду втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають. Крім того, представник апелянта вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 була добросовісним набувачем спірного майна та не повинна була передбачати наявність ризику, що право власності на квартиру може бути припинено, у зв`язку із бездіяльністю держави та самого позивача, є необґрунтованим та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, які свідчать про те, що позивач, починаючи з листопада 2012 року намагається в судовому порядку захистити та поновити свої порушені права. Також, представник апелянта звертає увагу на наявність рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року в цивільній справі №522/12782/15-ц, яким встановлено, що ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем спірної квартири. При цьому, представник апелянта зазначає, що під час розгляду справи №522/12782/15-ц ухвала про скасування заходу забезпечення позову у вигляді арешту спірної квартири, який був накладений на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2016 року, постановлена не була, а в резолютивній частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року питання щодо скасування заходів забезпечення позову не вирішувалося. Тому, представник апелянта вважає, що відповідач ОСОБА_3 вчинила неправомірні дії щодо зняття арешту в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що дало їй змогу укласти договір дарування спірної квартири, змінивши її власника на неповнолітню дитину. Таким чином, на думку представника апелянта, договір дарування від 20 жовтня 2021 року є таким, що підпадає під встановлені ст. 228 ЦК України умови, за яких правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, оскільки на підставі нього проведено відчуження майна, обіг якого був обмежений у зв`язку із забороною його відчуження. З огляду на викладене в апеляційній скарзі, представник апелянта просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 (т. 5, а.с. 1-10).

Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів: головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.) від 26 вересня 2023 року та 26 січня 2024 року за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду (т. 5, а.с. 13-15, 49).

29 листопада 2023 року представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 адвокат Бец Наталія Андріївна подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, зазначаючи, що судом першої інстанції було зроблено правильний висновок про відсутність правового зв`язку між апелянтом та спірним майном та про відсутність волевиявлення позивача щодо вибуття майна, у зв`язку з чим, на думку представника відповідача, відсутні підстави для задоволення вимоги про витребування майна (т. 5, а.с. 31-45).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У зв`язку зі зміною постійно діючого процесуального складу колегії, 02 жовтня 2024 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями здійснено заміну судді Сегеди С.М. на суддю-учасника постійно діючого процесуального складу колегії.

У судовому засіданні 21 листопада 2024 року представник апелянта апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити. Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Так, судова повістка, що направлена на адресу відповідача ОСОБА_4 повернута до Одеського апеляційного суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 5, а.с. 107 зворот). Треті особи отримали судові повістки на 21 листопада 2024 року в підсистемі «Електронний суд». Відповідно до п.п. 2 та 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. За ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Від представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 адвоката Бец Наталії Андріївни (яка була сповіщена про дату судового засідання через підсистему «Електронний суд» (т. 5, а.с. 102)) надійшло клопотання про відкладення (перенесення) судового засідання у зв`язку із її участю в судовому засіданні 21 листопада 2024 року о 10:30 год. в Закарпатському окружному адміністративному суді. Вказане клопотання протокольною ухвалою було відхилено, оскільки судове засідання в даній справі було призначене на 11:00, а тому представник відповідачів не була позбавлена можливості подати відповідну заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду, в даному випадку саме в Закарпатському окружному адміністративному суді, однак своїм процесуальним правом не скористалася. З огляду на належне сповіщення усіх учасників справи, та враховуючи положення ч. 4 ст. 12 (кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій) та ч. 2 ст. 372 ЦПК України (неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи) апеляційний суд вирішив розглянути справу за фактичною явкою учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату укладення договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2013 року жодних обмежень та обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було зареєстровано, а отже перешкод для реєстрації права власності також не виникало. За таких підстав, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_3 була добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки вона мала право в повній мірі покладатись на відомості, які містились в реєстрі речових прав на нерухоме майно і, при всій своїй обачності та турботі, вона не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю держави та самого позивача (т. 4, а.с. 201).

Суд першої інстанції погодився з твердженням відповідача, що з моменту скасування рішення суду, на підставі якого майно вибуло з володіння власника (10 грудня 2012 року) право позивача було відновлено, однак позивач не вживала жодних дій для поновлення за собою державної реєстрації права власності та вступу у фактичне володіння цим нерухомим майном та невиправдано зволікала із захистом порушеного права власності на квартиру. За захистом свого порушеного права позивач звернулась лише 26 червня 2015 року, після того, як ТОВ «Модуль-Трансконт» у 2014 році було ліквідовано. Тобто, саме непослідовні та недобросовісні дії самого позивача з реалізації ним своїх прав сприяли виникненню ситуації щодо переходу права власності від неї до добросовісного набувача (т. 4, а.с. 201 зворот).

Суд першої інстанції також критично поставився до твердження позивача про недобросовісність ОСОБА_2 внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 щодо вилучення обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з метою укладення договору дарування та приховання майна, оскільки після набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі 522/12782/15-ц від 20 лютого 2017 року та залишенням його без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 19.12.2017, позивач 10 травня 2018 року зареєструвала за собою право власності. Отже, суд дійшов висновку, що станом на дату укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування 20 жовтня 2021 року, забезпечення позову за ухвалою Приморського районного суду від 11 квітня 2016 року про накладення арешту, на яку сам же позивач посилається, вважалось скасованим на підставі ч.7. ст. 158 ЦПК України після спливу 90 днів після набрання рішенням законної сили (т. 4, а.с. 201 зворот).

Крім того, суд першої інстанції врахував той факт, що спірна квартира є єдиним помешканням відповідачів, яка була придбана за оплатним договором купівлі-продажу. Однак, у зв`язку з тим, що ТОВ «Модуль-Транскорт» було ліквідовано у 2014 році у випадку витребування майна відповідачі не зможуть захистити свої права та отримати будь-яку компенсацію своїх втрат від продавця, що було б неприйнятним та надмірний тягарем для них (т. 4, а.с. 204).

При цьому, суд першої інстанції поставив під сумнів наявність правового зв`язку між позивачем та спірним майном та відсутність волевиявлення позивача щодо вибуття майна, оскільки з моменту скасування рішення суду, на підставі якого майно вибуло з володіння власника, позивач не вживала жодних дій для поновлення за собою державної реєстрації права власності та вступу у фактичне володіння цим нерухомим майном, що свідчить про невиправдане зволікання позивача із захистом свого порушеного права власності на квартиру (т. 4, а.с. 204).

Залишаючи позовні вимоги без задоволення через недоведеність, суд першої інстанції виснував, що підстави для застосування строків позовної давності до заявлених вимог відсутні (т. 4, а.с. 205).

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитися не може та вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо витребування майна із чужого незаконного володіння.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом і було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року в справі № 1522/25684/12).

За обставинами даної справи ОСОБА_1 на підставі договору № Фб-22-ф про інвестування будівництва від 21 листопада 2005 року, додаткової угоди до цього договору від 24 грудня 2010 року та свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 05 грудня 2011 року набула право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 12-13).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2012 року, справа №1522/17093/12 було задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності, та за ОСОБА_6 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 22-24 зворот).

На підставі вищевказаного заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2012 року, ОСОБА_6 зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру (т. 1, а.с. 20).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2012 року було скасовано, а справу призначено до судового розгляду (т. 1, а.с. 25) та згодом ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2013 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності залишено без розгляду (т. 1, а.с. 26).

Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (постанова ВП ВС від 05 грудня 2018 року, справа №522/2201/15-ц).

Разом з тим, як вбачається з інформації про зміни права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майна, 06 серпня 2013 року (тобто після залишення позову ОСОБА_6 без розгляду) останній відчужив спірну квартиру на користь TOB «Модуль-Трансконт» (т. 1, а.с. 17, т. 2, а.с. 99-102). 10 жовтня 2013 року між TOB «Модуль-Трансконт» та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.10.2013, номер запису: 2025830, реєстраційний номер майна: 01, номер запису про право власності: 2819601, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 6846414 від 10.10.2013 (т. 1, а.с. 16 зворот -17, т. 2, а.с. 29-29 зворот).

З метою захисту свого порушеного права, 26 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння і виселення (справа №522/12782/15-ц).

11 квітня 2016 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси в рамках справи №522/12782/15-ц було накладено арешт на спірну квартиру та накладено заборону щодо вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо даної квартири (т. 1, а.с. 28, т. 2, а.с.40-44). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 липня 2016 року зазначену ухвалу в частині заборони щодо вчинення реєстраційних дій скасовано (т. 2, а.с. 108-109).

20 лютого 2017 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2017 року, по справі №522/12782/15-ц було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Витребувано спірну квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зі спірної квартири, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання права власності на спірну квартиру відмовлено (т. 1, а.с. 29-30). Постановою Верховного Суду від 02 квітня 2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2017 року залишено без змін.

Однак, постановою Одеського апеляційного суду від 04 березня 2020 року у справі №522/12782/15-ц задоволено частково апеляційні скарги ОСОБА_3 в інтересах малолітньої дитини та Служби у справах дітей Одеської міської ради, а саме рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року у справі в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування квартири з чужого незаконного володіння і виселення скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позовних вимогах ОСОБА_1 відмовлено. Визнано нечинними постанову апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2017 року та постанову Верховного Суду від 02 квітня 2018 року (т. 2, а.с. 142-150).

На підставі вказаної постанови ОСОБА_3 04 грудня 2020 року зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру (т. 1, а.с. 15 зворот, т. 2, а.с. 174). При цьому, на момент реєстрації у провадженні Верховного Суду перебувала касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 04 березня 2020 року (касаційне провадження відкрито 15 червня 2020 року).

20 жовтня 2021 року власником квартири АДРЕСА_1 стала ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 20 жовтня 2021 року посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А. за реєстровим № 1537. За змістом даного договору ОСОБА_3 подарувала своїй неповнолітній доньці, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру. Дарувальнику за цим договором належить ця квартира на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 04 березня 2020 року по справі № 522/12782/15-ц, яка набрала законної сили 16 березня 2020 року. Право власності за № 39578586 зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.12.2020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Розпорядженням Приморської районної адміністрації №481 від 18.10.2021 було надано дозвіл на вчинення правочину щодо дарування квартири на ім?я неповнолітньої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою вона має право користування (т. 2, а.с. 154-155,т. 3, а.с. 3-11).

25 травня 2022 року постановою Верховного Суду по справі №522/12782/15-ц, ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року, постанову Одеського апеляційного суду від 04 березня 2020 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Передаючи на новий розгляд справу, колегія суддів зазначила, що ОСОБА_3 є учасником справи та була обізнана щодо існування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року з моменту його ухвалення, проте в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 рішення у визначені законом строки не оскаржувала. Тому, ухвалою Одеського апеляційного суду по справі №522/12782/15-ц від 10 жовтня 2022 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами Служби у справах дітей Одеської міської ради та ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_2 , а 31 травня 2023 року Верховний Суд по справі №522/12782/15-ц ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 жовтня 2022 року залишив без змін. А, отже рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року (про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 ) є чинним.

Тобто, з 10 жовтня 2022 року (після відмови у відкритті апеляційного провадження у справі №522/12782/15-ц) право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру підлягало поновленню. Тому, за встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 поза її волею, а також неодноразово відчужувалася, що в свою чергу підтверджує те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жодних юридичних відносин не існує.

З цього приводу, апеляційний суд також зауважує, що власнику майна (в контексті справи, що розглядається ОСОБА_1 ) надаються гарантії, визначені Першим протоколом до Європейської конвенції прав людини, оскільки власник майна втратив його поза волею, а наступні відчуження не спричиняють виникнення права власності у набувачів, які набули майно від особи, яка не мала права його відчужувати (фактично діє старе правило римського права: «ніхто не може передати іншому більше прав на річ, ніж має сам»). Відповідно, застосування вищевказаного Протоколу та Європейської конвенції з прав людини судом першої інстанції проти власника майна було зроблено помилково, а практика наведена в оскаржуваному рішенні не є релевантною до висновків суду по суті справи.

Тому, оскільки власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 , як власник спірного майна, має право на витребування у ОСОБА_2 квартири під АДРЕСА_1 .

Щодо виселення.

З матеріалів справи вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_3 (дата реєстрації 11 грудня 2020 року), ОСОБА_2 (дата реєстрації 22 жовтня 2013 року) та ОСОБА_4 (дата реєстрації 11 лютого 2021 року) (т. 3, а.с. 45).

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Крім того, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (постанова КЦС ВС від 23.04.2020 року в справі № 686/8440/16-ц).

З рішення Конституційного суду України № 1-8/99 від 03.06.1999 року (п. 6 абзац 3) вбачається, що дружина, діти, батьки вважаються членами сім`ї, якщо вони проживають разом з ним.

Отже, враховуючи вище наведене, в контексті спірних правовідносин, апеляційний суд звертає увагу на те, що обов`язковим елементом для набуття особами статусу членів сім`ї у відповідних правовідносинах, зокрема право користування житлом, та настання відповідних правових наслідків, є спільне їх проживання та ведення ними спільного господарства. В іншому ж випадку зміна власника нерухомого майна або ж витребування майна на користь законного власника (що відбулося за обставинами даної справи) означає втрату права користування цим майном попереднім власником та членами його сім`ї. У зв`язку з цим, вимоги позивача щодо виселення відповідачів підлягають задоволенню.

При цьому, враховуючи, що на момент ухвалення судом апеляційної інстанції рішення про виселення відповідачів воєнний стан в Україні триває, з метою дотримання права відповідачів на соціальний захист під час воєнного стану в Україні, апеляційний суд вважає, що в частині виселення із житлового приміщення дана постанова підлягає відстроченню у виконанні на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тримісячний строк після його припинення або скасування.

Щодо строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З матеріалів справи вбачається, що із заявою про скасування заочного рішення від 15 серпня 2012 року у справі №1522/17093/12 ОСОБА_1 звернулася 29 листопада 2012 року, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року вказане заочне рішення було скасовано (т. 1, а.с. 25). З позовом до ОСОБА_3 у справі № 522/12782/15-ц ОСОБА_1 звернулася 26 червня 2015 року (фактично через 2,5 роки). Після чого, протягом тривалого часу намагалася відновити її порушене право власності на спірну квартиру. А отже, строк позовної давності позивачем пропущено не було.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли часткове підтвердження, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, апеляційний суд на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Крупки Олени Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Витребувати квартиру під АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ).

Виселити з квартири під номером АДРЕСА_1 : ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 ).

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складений 13 грудня 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк