Провадження номер № 2/0186/915/24
Справа № 186/1689/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м.Шахтарське.

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Янжули С.А.,

при секретарі - Лиман Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

09 жовтня 2024 року в провадження Першотравенського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 лютого 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Манівео Швидка Фінансова Допомога" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №955124524.

Договір підписано електронним підписом відповідача, відтвореним шляхом використання ним одноразового ідентифікатора (електронного підпису).

28 листопада 2018 року між ТОВ "Манівео Швидка Фінансова Допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.

03 січня 2019 року між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "ФК"Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу №20190103, за умовами якого позивач набув права грошової вимоги за кредитним договором до відповідача.

Відповідно до реєстру боржників №6 від 20 листопада 2019 року до договору факторингу №20190103, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 14 350 гривень, з яких: 5 000 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу; 9 350 гривень - сума заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора.

З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме: з 20 листопада 2019 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №955124524 від 10 лютого 2019 року в розмірі 13 434 гривень, з яких: 5 000 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу та 8 434,30 гривень сума заборгованості за відсотками.

Крім того, 20 серпня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілоан" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №7847747.

Договір позики підписано електронним підписом відповідача, відтвореним шляхом використання ним одноразового ідентифікатора (електронного підпису). 29 січня 2024 року між ТОВ "Мілоан" та ТОВ "ФК"Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір факторингу №29012024, за умовами якого позивач набув права грошової вимоги за кредитним договором до відповідача.

Відповідно до реєстру боржників №1 від 29 січня 2024 року до договору факторингу №29012024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 11 516,16 гривень, з яких: 2 685,00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу; 8 307,16 гривень - сума заборгованості за відсотками за користування кредитом, 551,00 гривня - заборгованість за комісією.

Всупереч умовам договору позики, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора.

З моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №7847747 від 20 серпня 2023 року в розмірі 11 516,16 гривень.

ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» просить суд стягнути з відповідача заборгованість за вказаними договорами в загальному розмірі 24 950,46 гривень та судовий збір в розмірі 3 028 гривень.

Представник позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просить суд розглядати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку.

Відповідач та його представник - адвокат Швець М.В., у судове засідання не з`явилися, надали відзив на позовну заяву в якому просять відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки, як зазначає позивач, договір позики укладено 10 лютого 2019 року. Згідно п.1.2. строк дії договору починається з моменту його укладання та становить 30 днів. Згідно п.1.3. кредит надається строком на 30 днів. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Таким чином, позивач пропустив строк позовної давності, оскільки з позовною заявою до суду звернувся у вересні 2024 року, останнім днем звернення до суду у позивача був 10 березня 2022 року.

Щодо укладеного між сторонами електронного кредитного договору.

Механізми укладення електронного договору, який має використовуватися

позивачем у взаємовідносинах із позичальником, зокрема вимоги до його підписання сторонами регулюється Законами України "Про електронну комерцію" та про «Електронний цифровий підпис». Кредитний договір №955124524 від 10 лютого 2019 року не містить електронного підпису ні позичальника ні позикодавця. Також, будь-яких підписів не містить і графік розрахунків за договором. Відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 21 січня 2004 року № 22 під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді, а саме: меморіальний ордер; платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; платіжна вимога; розрахунковий чек; інкасове доручення (розпорядження). Розрахункові документи складаються на бланках, форми яких наведені в додатках до цієї Інструкції. Реквізити розрахункових документів та їх реєстрів заповнюються згідно з вимогами, зазначеними в указівках щодо заповнення реквізитів розрахункових документів та їх реєстрів та відповідних главах цієї Інструкції. Натомість позивачем не надано жодних доказів перерахування відповідачу суми позики, в матеріалах справи відсутній будь який доказ на підтвердження цієї обставини. Враховуючи викладене, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, пропустив строк позовної давності, не підтвердив факту надання коштів за кредитним договором №955124524 від 10 лютого 2019 року, тому позовні вимоги за вищезазначеним договором не підлягають задоволенню.

Заперечення щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №7847747 від 20 серпня 20203 року. Відповідач заперечує факт отримання коштів за вказаним договором; позивачем не надано жодних доказів перерахування відповідачу суми позики, в матеріалах справи відсутній будь який доказ на підтвердження цієї обставини, позивачем не надано належного розрахунку та виписки про рух коштів на рахунку.

Щодо укладених договорів факторингу.

Договір факторингу належить до цивільно-правових договорів. Оскільки в цьому договорі фінансування здійснюється із залученням механізму передачі права вимоги кредитора, до цих відносин можуть субсидіарно застосовуватися норми гл. 47 ЦК, що містять загальні положення про заміну кредитора.

Поняття договору факторингу закріплено у ст. 1077 ЦК.

Позивач послався на копії договорів факторингу. Просить суд врахувати, що позивач надав на підтвердження права вимоги стягнення заборгованості з відповідача копії договорів факторингу та копію витягів з Реєстру боржників до договорів факторингу, жоден з яких взагалі не підписаний сторонами, тому не можливо з наявних доказів встановити чи перейшло до позивача право вимоги саме до відповідача, витяги з реєстру боржників, на які посилається позивач, як на належний та допустимий доказ, не може бути визнаний судом таким в розумінні глави 5 ЦПК України. Зазначені витяги не містять реквізитів, які повинні бути відображені в оригіналі документу, зокрема відсутні підписи, як Фактора та Клієнта та відтиски печаток. Витяг з реєстру лише підписаний особою хто його сформував, тому встановлені обставини свідчать, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження, що до позивача перейшло право вимоги до відповідача відповідно до договору факторингу.

Просять справу розглянути в їх відсутність.

Позивач правом на подання відповіді на відзив на позовну заяву не скористався, відзив доставлений до його електронного кабінету 23.11.2024 року о 16:48 год.

Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалася, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стосовно стягнення заборгованості за кредитним договором №955124524, укладеним між ТОВ "Манівео Швидка Фінансова Допомога" та ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що 10 лютого 2019 року між ТОВ "Манівео Швидка Фінансова Допомога" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №955124524.

За умовами за вказаного договору, товариство зобов`язалось надати позичальнику кредит на суму 5 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, на строк 30 днів, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, адреса, реквізити та підписи сторін.

Крім того, позичальнику надано інформацію про контактні дані кредитодавця, умови кредитування, орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, порядок повернення кредиту.

Згідно наданого розрахунку за період з 20 листопада 2019 року по 31 серпня 2024 року, сума боргу станом на 31 серпня 2024 року складає 13 434,30 гривень, з яких: 5 000,00 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу; 8 434,30 гривень сума заборгованості за відсотками.

На підтвердження факту отримання відповідачем вказаних кредитних коштів у спосіб та в обсязі, зазначених в позовній заяві представник позивача надав суду копію договору про надання фінансового кредиту №955124524 від 10 лютого 2019 року та графік розрахунків, які містять реквізити сторін.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 цього Закону «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

У той же час, належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно до правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18) банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених Договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З урахуванням того, що надані позивачем розрахунки суми боргу за кредитними договорами не є зведеними документами, які не було погоджено з відповідачем і не підтверджено первинними обліковими бухгалтерськими документами, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів наявність у відповідача заборгованості за вказаним договором кредиту у розмірах, зазначених у розрахунках.

Щодо наявності у позивача права вимоги за кредитним договором №955124524 від 10 лютого 2019 року, суд зауважує наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно статті 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ч. 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Тобто, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

На підтвердження переходу права вимоги за вказаним договором позивач надав копію Додаткової угоди №26 від 31 грудня 2020 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, що укладено між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», яким текст договору викладено у новій редакції.

Проте, відповідного реєстру з переліком прав, які відступаються, надано не було.

Крім того, позивач посилається на договір факторингу, який було укладено у 2018 року (не надаючи цього договору) та у 2020 році, яким договір викладено у новій редакції, тоді як кредитний договір був укладений між відповідачем та ТОВ "Манівео Швидка Фінансова Допомога" 10 лютого 2019 року, тобто після відступлення прав вимоги, що вказує на безпідставність доводів позивача.

Станом на 2018 рік у ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» не існувало право вимоги до відповідача, оскільки кредитний договір було укладено лише 10 лютого 2019 року.

Хоча чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24.04.2018 року у справі № 914/868/17).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Позивач в позові вказує, що 03 січня 2019 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», як фактором, та ТОВ «Таліон плюс», як клієнтом, було укладено договір факторингу №20190103, за умовами якого останнє відступило позивачу права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а позивач зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

Копії вказаного договору факторингу суду не надано, між тим, позивачем долучено копію договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року, укладеного між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», як фактором, та ТОВ «Таліон плюс», за умовами якого останнє відступило позивачу права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а позивач зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

До цього договору позивачем долучено витяг з Реєстру прав вимоги №6 від 20 листопада 2019 року до договору факторингу №20190103 від 03 січня 2019 року, згідно якого заборгованість ОСОБА_1 становить 13 434,30 гривень: 5 000 гривень сума основного боргу та 8 434,30 гривень сума заборгованості по відсотках. В позовній заяві ж позивач вказує, що відповідно до Реєстру прав вимоги №6 від 20 листопада 2019 року до договору факторингу №20190103 від 03 січня 2019 року позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 14 350 гривень, з яких: 5 000 гривень сума основного боргу та 9 350 гривень сума заборгованості по відсотках.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У ч. 2 ст. 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Наданий витяг з реєстру боржників не містить підписів сторін договору (генеральних директорів товариств), їх лише підписано представником позивача Кудіною А.В. та скріплено печаткою «для документів», що не може вважатися належним доказом.

Позивачем не надано доказів і того, що ним здійснено оплату за договором факторингу, на вимогу п.3.1 - 3.1.2 договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами для підтвердження обставин, на які він посилається, а саме, не надано первинних бухгалтерських документів, що підтверджують факти перерахування відповідачу коштів за кредитними договорами, не обґрунтовано наявність у відповідача заборгованості за вказаними договорами кредиту у розмірі, зазначеному у розрахунках, як і не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за укладеним кредитним договором. Тому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Стосовно стягнення заборгованості за кредитним договором №7847747, укладеним між ТОВ "Мілоан" та ОСОБА_1 .

Зміст позовних вимог полягає у стягненні з відповідача заборгованості, що виникла внаслідок порушення останнім грошового зобов`язання перед позивачем.

20 серпня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит №7847747, відповідно до якого відповідачу було в безготівковій формі надано кредит на суму 2 900 гривень.

Договір укладено в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі Товариства.

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, кредитні кошти надаються ТОВ «Мілоан» в безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані відповідачем. Так, в Кредитному договорі та у Заяві на отримання кредиту зазначається платіжна картка, на яку має бути перерахована сума кредиту: MASTERCARD DEBIT НОМЕР_1 . Банк, що випустив картку: НОМЕР_2 .

Згідно з п.1.1. Договору про споживчий кредит, кредит вважається наданим в день перерахування ТОВ «Мілоан» грошових коштів у сумі, визначеній у п.1.2. Кредитного договору, за реквізитами, зазначеними у п.2.1. Кредитного договору.

Доказів перерахування кредитних коштів за Договором про споживчий кредит №7847747 за узгодженою процедурою відповідачу позивачем не надано, клопотання про витребування відповідних доказів не заявлялось.

Заява на отримання кредиту №7847747 від 20 серпня 2023 року та Договір про споживчий кредит №7847747 від 20 серпня 2023 року містять істотні умови договору, а саме: сума кредиту, строк кредитування, процентна ставка протягом пільгового періоду та протягом поточного періоду, комісія за надання кредиту, умови перерахування коштів, графік платежів, наслідки невиконання зобов`язання.

Наявність підстав прав вимоги позивача до відповідача підтверджується: Договором факторингу №29012024 від 29 січня 2024 року, Актом прийому-передачі Реєстру Боржників №1 від 29 січня 2024 року, Витягом з Реєстру Боржників №1 від 29 січня 2024 року.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Договір, що за своєю правовою природою є двостороннім правочином, є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст. 626, 628 ЦК України).

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається за загальним правилом шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до положень 12 Закону України «Про електрону комерцію» одним із моментів підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 1046, 1048 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Така заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.516 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Частинами 1, 3статі 89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.ч. 1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч.ч. 1,2,8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Договір позики та кредитний договір, до якого застосовуються положення ЦК України, що регулюють відносини позики, за своєю правовою природою є реальними правочинами, тобто для дійсності такого правочину визначальним є не досягнення сторонами згоди по всіх істотних умовах, а вчинення на основі досягнутої згоди певної фактичної дії, зокрема, передачі грошової суми.

Зазначене корелюється з положеннями ЦК України, зокрема, з абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України.

Вказане узгоджується і з положеннями спірного Кредитного договору. Так, в п. 7.1. Договору про споживчий кредит №7847747 зазначається, що права та обов`язки сторін набувають чинності з моменту отримання кредиту. Якщо зі спливом 3-го дня з моменту укладення Договору, кредитні кошти не будуть відправлені Кредитодавцем та/або не будуть отримані Позичальником, дія Договору може бути припинена.

У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 12 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивач до позовної заяви не надав жодних доказів, які підтверджують отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі, зазначеному в позовній заяві.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів, які б беззаперечно свідчили про отримання відповідачем кредитних коштів та їх розмір, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Щодо посилання відповідача у відзиві на позовну заяву про пропуск позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, суд зазначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то позивачу відмовлено в задоволенні позову саме з цієї підстави (постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18)).

За змістом частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, то судові витрати по справі слід залишити за останнім.

Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, -суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами - відмовити.

Судові витрати по справі залишити за позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів".

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів", , місцезнаходження юридичної особи: вул.Симона Петлюри, буд.30, м.Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: с.Шапарівка, Білокуракинського району, Луганської області.

Повний текст рішення суду виготовлений 18 грудня 2024 року.

Суддя: С.А.Янжула.