Справа № 2-722/11
Провадження № 4-с/496/2/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Дягилева В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Адвокат Акбарова О.М., яка діє від імені та в інтересах скаржниці ОСОБА_1 , звернулась до суду зі скаргою, в якій просить:

-визнати неправомірною бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в-3/1199/32669192 від 14.06.2012 року, виданою державним виконавцем Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ Летінською Т.Д.;

-зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в-3/1199/32669192 від 14.06.2012 року, виданою державним виконавцем Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ Летінською Т.Д.

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні в Першому Київському ВДВС Одеського МУЮ перебував виконавчий лист №2-722/11 р., виданий 18.05.2011 року Біляївським районним судом Одеської області у відношенні ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк». В рамках виконавчого провадження постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в-3/1199/32669192 від 14.06.2012 року, виданою державним виконавцем Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ Летінською Т.Д., було накладено арешт на майно ОСОБА_1 27.06.2013 року постановою Першого Київського ВДВС ОМУЮ виконавчий лист було повернуто на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, який діяв на момент виниклих правовідносин. Наразі виконавчий лист №2-722/11 р., виданий 18.05.2011 року Біляївським районним судом Одеської області у відношенні ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» на виконанні в Київському ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) не перебуває. 30.06.2017 року між АТ «Райффайзен Банк» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» було укладено договір відступлення права вимоги №114/7-4566, згідно з яким право вимоги до боржника ОСОБА_2 (позичальник за основним зобов`язанням) було відступлено і за кредитним договором №014/0034/82/79656 від 08.08.2007 року, де ОСОБА_1 виступала, як поручитель. У свою чергу, виконавче провадження №32669192, в рамках якого було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , стосувалось виконання рішення від 06.04.2011 року, винесеного Біляївським районним судом Одеської області по справі № 2-722/11 р., де предметом позову було стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0034/82/79656 від 08.08.2007 року, права вимоги за яким наразі переуступлено іншому кредитору, аніж АТ «Райффайзен Банк». ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» своїм правом щодо заміни сторони виконавчого провадження не скористався, виконавчий лист №2-722/11 р., виданий 18.05.2011 року Біляївським районним судом Одеської області на виконанні в органах ДВС з 27.06.2013 року не перебував, тобто вищезазначений виконавчий лист не пред`являвся до виконання протягом 10 років. Відповідно до листа-відповіді з Біляївського районного суду Одеської області від 11.10.2023 року згідно автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3» та матеріалів цивільної справи №2-722/11 ПАТ «Комерційний індустріальний Банк» або будь-які інші особи, які вважають себе правонаступниками АТ «Райффайзен Банк Аваль» з будь-якими заявами або клопотаннями не зверталися. Із даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» із заявою про заміну сторони виконавчого провадження до суду не звертався, а тому не може вважатися стягувачем по ВП №32669192. Враховуючи викладене, представник скаржниці вважає, що наразі відпала необхідність у накладеному постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в-3/1199/32669192 від 14.06.2012 року Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ арешті на все майно боржника ОСОБА_1 , адже виконавчий лист №2-722/11 р., виданий 18.05.2011 року Біляївським районним судом Одеської області, не перебуває на виконанні в Київському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та із заміною сторони виконавчого провадженні жодна особа не зверталася, а АТ «Райффайзен Банк» більше не має майнових претензій до ОСОБА_1 . Таким чином, на все нерухоме майно ОСОБА_1 до сих пір безпідставно накладено арешт. Вона двічі, 26.10.2023 року та 09.11.2023 року, через електронну пошту зверталась до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з майна, підписаною з ЄЦП, проте відповідь на жодну із заяв не надійшла. Враховуючи те, що в Київському відділі державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 , а тому, на думку представника скаржниці, у вказаного Відділу відсутні будь-які законні підстави щодо відмови у знятті вищевказаного арешту з майна боржника. З огляду на вищевикладене, представник скаржниці вважає, що у ОСОБА_1 є всі підстави для звернення до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з вимогою щодо зняття арешту із належного їй на праві власності нерухомого майна та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження майна.

В свою чергу, від начальника Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Вадима Саламаха до суду надійшов відзив на скаргу, в якому він просить в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Відзив обґрунтовано тим, що в провадженні Першого Київського відділу ДВС ОМУЮ перебувало виконавче провадження №32669192 з примусового виконання виконавчого листа №2-722/11, виданого Біляївським районним судом Одеської області 18.05.2011 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми у розмірі 172928,05 грн. 27.06.2013 року державний виконавець відділу, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-ХІV від 21.04.1999 зі змінами), по вищезазначеному виконавчому провадженню виніс постанову про повернення ВД стягувачеві, матеріали виконавчого провадження передані на зберігання до архіву. У зв`язку із закінченням строків зберігання, встановлених п. 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 №2274/5, дане виконавче провадження було знищено у порядку, передбаченому законодавством. За таких обставин надати будь-які копії документів виконавчого провадження не представляється можливим. Порядок зняття арешту з майна чітко регулюється ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016 року та п. 15 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, а саме арешт знімається при надходженні на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця сум коштів, стягнених з боржника, необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника за завершеним виконавчим провадженням. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Водночас, станом на теперішній час відомості відносно сплати боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження за виконавчим листом №2-722/11, який виданий Біляївським районним судом Одеської області 18.05.2011, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми у розмірі 172928,05 грн у відділі відсутні. В свою чергу, скаржником ОСОБА_1 державному виконавцю не надано жодного доказу на підтвердження виконання зобов`язань за виконавчим листом №2-722/11. Рішення були прийняті державним виконавцем відповідно до закону та в межах повноважень, тому є правомірними та скасуванню не підлягають. З урахуванням того, що у Київському відділі державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відсутні дані про відсутність майнових претензій стягувача до скаржника, як боржника, за виконавчим листом №2-722/11, виданим 18.05.2011 Біляївським районним судом Одеської області, а також відсутні докази на підтвердження повного виконання боржником ОСОБА_1 покладених на неї обов`язків вказаним виконавчим листом, вимоги останньої про скасування арештів, накладених в межах виконавчого провадження №32669192 є необґрунтованими та безпідставними, а скарга такою, що не підлягає задоволенню.

Скаржниця ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, але від її представника ОСОБА_3 до суду надійшла заява, в якій вона просить провести судове засідання у її відсутності, скаргу підтримує повністю та просить її задовольнити.

Представник Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча повідомлявся про день розгляду скарги належним чином.

Представник АТ «Райффайзен Банк» в судове засідання не з`явився, але направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу №2-722/11 без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Приймаючи до уваги заяви учасників процесу, дослідивши матеріали справи, а також документи, додані до скарги, оцінивши надані докази, суд вважає, що скарга ОСОБА_1 задоволенню підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 06.04.2011 року позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції» задоволено повністю стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції» заборгованість в сумі 21356,37 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 171108,05 грн, а також сплачене держмито в сумі 1700 грн та витрати з ІТЗРС в сумі 120 грн. Вказане судове рішення сторонами не оскаржувалось і вступило в законну силу.

На виконання зазначеного судового рішення Біляївський районний суд Одеської області 18.05.2011 року видав представнику ООД АТ «Райффайзен Банк Аваль» два виконавчих листи, які він пред`явив до примусового виконання до державної виконавчої служби.

З матеріалів, доданих до скарги, вбачається, що виконавчий лист №2-722/11, виданий Біляївським районним судом Одеської області 18.05.2011 року про стягнення грошової суми з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 172928,05 грн перебував на виконанні у Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстрована 1/3 частина кв. АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим запропоновано останній здійснити авансування витрат на проведення виконавчих дій у порядку ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження». Крім цього, державним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження.

Як зазначають сторони, постановою державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 27.06.2013 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, який діяв на момент виниклих правовідносин.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №341998841 від 08.08.2023 року постановою державного виконавця Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ Летінської Т.Д. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в-3/1199/32669192 від 14.06.2012 року в межах стягнення заборгованості у розмірі 172928,05 грн на все нерухоме майно ОСОБА_1 накладено арешт.

Між тим, 30.06.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги №114/7-4566, згідно з умовами якого право вимоги, зокрема, за кредитним договором №014/0034/82/79656 від 08.08.2007 року перейшло до ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк».

10.07.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» було укладено договір відступлення прав за договорами іпотеки, відповідно до умов якого у порядку та на умовах, визначених цим Договором, у зв`язку з укладенням Сторонами Договору відступлення, предметом якого є відступлення прав вимоги за кредитними договорами відповідно до підписаних Реєстрів Боржників, Первісний кредитор відступає та передає, а Новий Іпотекодержатель приймає та набуває всіх прав, належних Первісному Іпотекодержатель за іпотечними договорами, які забезпечують виконання зобов`язань за Кредитними договорами.

Відповідно до даних АСДС, виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №2-722/11, виданого 18.05.2011 Біляївським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль», станом на 22.08.2023 року на примусовому виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не перебувало, про що свідчить відповідь вказаного Відділу на запит представника скаржниці №841127 від 22.08.2023 року.

Згідно автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3» та матеріалів цивільної справи №2-722/11, відсутні будь-які заяви про звернення ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» або інших осіб, які вважають себе правонаступниками прав та обов`язків АТ «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується відповіддю Біляївського районного суду Одеської області №18529/23 від 11.10.2023 року.

Як вбачається із даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» із заявою про заміну сторони виконавчого провадження до суду не звертався.

26.10.2023 року та 09.11.2023 року представник скаржниці через електронну пошту зверталась до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявами про зняття арешту з майна ОСОБА_1 , однак жодної відповіді не отримала.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року (в редакції, станом на час звернення до суду зі скаргою) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Порядок примусового виконання рішень визначений Законом України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року (далі Закон №606-XIV), що був чинний на момент відкриття виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , та повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями ст. 57 Закону №606-XIV визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до ст. 30 Закону №606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

- закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону;

- повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону;

- повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Зі змісту скарги та відзиву на скаргу вбачається, що по виконавчому провадженню №.06.2013 року державний виконавець Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ виніс постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, який встановлює, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

При цьому, згідно з ч. 5 ст. 47 Закону №606-XIV повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Частинами 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

За змістом ст. 60 Закону №606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що усі матеріали виконавчого провадження №32669192 з примусового виконаннявиконавчого листа №2-722/11, виданого Біляївським районним судом Одеської області 18.05.2011 року про стягнення грошової суми з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 172928,05 грн знищено у зв`язку із закінченням строків їх зберігання. Будь-які документально підтверджені відомості про те, що в період з червня 2013 року по день розгляду скарги виконавчою службою на підставі заяв як первісного стягувача, так і його правонаступника, проводились будь-які виконавчі дії з примусового виконання зазначеного виконавчого листа відсутні.

Представник Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заперечуючи проти задоволення скарги, не надав суду жодних доказів наявності виконавчих проваджень щодо стягнення з ОСОБА_1 боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а листом №84127 від 22.08.2023 року повідомив про відсутність на примусовому виконанні виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-722/11.

Верховний Суд у своїй постанові від 13.07.2022 року по справі №2/0301/806/11 (провадження №61-3814св22) зауважив, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд вважає, що наявність протягом тривалого часу (більш, ніж десять років) нескасованого арешту з майна боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій, як з боку первісного стягувача, так і його правонаступника, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, яке закріплено у статті 1 Протоколу до Конвенції.

За таких обставин, підстави для продовження арешту майна відсутні, оскільки відсутнє відкрите виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 27.03.2020 року у справі №817/928/17, незняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

При цьому, відсутність норми закону, яка б прямо зобов`язувала державного виконавця зняти арешт з майна боржника при поверненні виконавчого документа стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону №606-XIV, не спростовує того факту, що з поверненням виконавчого документа здійснення виконавчого провадження шляхом примусового виконання рішення органами виконавчої служби припиняється, в результаті чого накладення арешту на майно боржника, як забезпечення реального виконання рішення, втрачає свою правову сутність, є необґрунтованим та таким, що порушує права боржника.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Керуючись ст. ст. 12, 81, 447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в-3/1199/32669192 від 14.06.2012 року виданою державним виконавцем Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ Летінською Т.Д.;

Зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в-3/1199/32669192 від 14.06.2012 року, виданою державним виконавцем Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ Летінською Т.Д.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 19.02.2024 року.

Суддя Л.О. Пендюра