Справа № 454/1034/23 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М. Я.
Провадження № 22-ц/811/3559/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , його представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у березні 2023 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , за участю Сокальської державної нотаріальної контори Львівської області про визнання недійсною відмови від спадкування та скасування свідоцтва про право на спадщину.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він разом з матір`ю ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_5 проживали в будинку АДРЕСА_1 . Після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина, в тому числі і на вищезазначений будинок, яку вони з відповідачкою прийняли шляхом вступу у фактичне володіння спадковим майном, оскільки проживали та були зареєстрованими з померлим на день його смерті та в межах шестимісячного строку не подавали заяву про відмову від спадщини. Зазначає, що протягом багатьох років, проживаючи в будинку, несе витрати по його утриманню та благоустрою прибудинкової території, однак впродовж останнього року між ним та відповідачкою почалися конфлікти з приводу користування спадковим майном, під час яких ОСОБА_1 переконливо заявляла, що будинок належить виключно їй. З отриманої ним архівної довідки дізнався, що в матеріалах спадкової справи № 309/97, заведеної після смерті його батька, наявна копія заяви від 20 червня 1997 року, посвідчена державним нотаріусом Хомою В.О., зареєстрована в реєстрі за № 2-1371, якою він відмовився від прийняття спадщини та зазначив, що не буде звертатися до суду щодо продовження строку для прийняття спадщини. Вважає, що вищезазначена заява про відмову від спадщини є недійсною, оскільки суперечить вимогам закону, зважаючи на те, що він проживав разом зі спадкодавцем, а відтак фактично прийняв спадщину. Звертає увагу, що спадкоємець за законом або за заповітом може відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а на день написання заяви про відмову від спадщини шестимісячний строк для подання такої заяви минув. На його думку, видане 20 червня 1997 року Сокальською державною нотаріальною конторою Пшаві Євгенії Григорівні свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1371, є неправомірною, таке свідоцтво є недійсним у зв`язку з недійсністю вищезазначеної відмови від прийняття спадщини.

З наведених підстав просить:

-визнати недійсною заяву ОСОБА_3 про відмову від спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_5 , посвідчену державним нотаріусом Хомою В.О., 20.06.1997 року та зарєстровану в реєстрі за № 2-1371;

-визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 2-1371, видане Сокальською державною нотаріальною конторою 20.06.1997 року ОСОБА_1 після смерті чоловіка ОСОБА_5 .

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсною заяву ОСОБА_3 про відмову від спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , посвідчену 20.06.1997р. державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Хома В.О. та зареєстрвоану в реєстрі за №2-1371.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 20.06.1997р. Сокальською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 після смерті чоловіка ОСОБА_5 на спадкове майно 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 20.06.1997р. Сокальською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 після смерті чоловіка ОСОБА_5 на спадкове майно 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 805,20 грн. судового збору та 6375 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, а відтак 1/2 частка будинку є особистою власністю ОСОБА_1 , набутою нею за час перебування у шлюбі, тому не може бути успадкована після смерті ОСОБА_5 , якому належала тільки 1/2 частка будинку, а не весь будинок. Зазначає, що оскільки спадкодавець помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовідносини, що виникли щодо спадкування належного йому майна, зокрема і спірного будинку, виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2004 року, строк для прийняття спадщини закінчився до 01 січня 2004 року, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Цивільний кодекс УРСР, а не Цивільний кодекс України 2004 року. Вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки позивач в нотаріально посвідченій заяві від 20 червня 1997 року проявив волевиявлення щодо відмови від прийняття спадщини, а протягом тривалого часу, майже 27 років, не оспорював свідоцтво про право на спадщину, яке видане його матері 20 червня 1997 року. Крім цього, позивач не залучив до участі у справі ОСОБА_6 , дочку спадкодавця, яка є спадкоємцем першої черги та разом з позивачем подавала заяву про відмову від спадщини, а незалучення до участі у справі особи, як співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Звертає увагу, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. На думку апелянта суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки спливу строків позовної давності. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заява про відмову від спадщини подана ОСОБА_3 після спливу шестимісячного строку після відкриття спадщини, а відтак така є недійсною. І оскільки спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 є його дружина та син, які протягом шести місяців після смерті спадкодавця спадщину прийняли, то видача свідоцтва про право на спадщину лише одному зі спадкоємців, порушує права іншого спадкоємця, права якого підлягають судовому захисту, а відтак визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_1 на частину успадкованого ними житлового будинку, відмовивши у визнанні недійсним свідоцтва про право на спадщину в частині 1/2 житлового будинку, яка належить ОСОБА_1 , як частки у спільному майні подружжя.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідно підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 .

20.06.1997р. відповідачка ОСОБА_1 звернулася до Сокальської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_5 на спадкове майно - житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та ощадні книжки у відділенні Ощадбанку.

До матеріалів справи долучено копію спадкової справи №309 за 1997 рік, заведеної після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій знаходиться копія заяви ОСОБА_3 та копія свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_5 , зокрема житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , є його дружина - ОСОБА_1 .

В матеріалах спадкової справи є заяви від імені ОСОБА_6 (донька) та ОСОБА_3 від 20.06.1997р., про те, що вони не претендують на спадкове майно після смерті їх батька ОСОБА_5 та не будуть звертатися до суду із заявою про продовження строку прийняття спадщини.

20.06.1997р. державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_5 , зокрема житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , є його дружина - ОСОБА_1

24.02.2023р. Львівським державним нотаріальним архівом позивачу ОСОБА_3 надано відповідь та копію заяви від 20.06.1997р. індекс ІІ-7-157, яка знаходиться в спадковій справі №309/97, заведеній Сокальською державною нотаріальною конторою після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Пунктом 1 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року передбачено, що Цивільний кодекс України набирає чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, чинним на час смерті ОСОБА_5 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Статтею 529 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини від умовою або з застереженням .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії мають бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 ЦК УРСР 1963 року) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17.

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсною заяви ОСОБА_3 про відмову від спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_5 , посвідчену державним нотаріусом Хомою В.О., 20.06.1997 року та зарєстровану в реєстрі за № 2-1371, колегія суддів вважає, що така вимога не підлягає до задоволення, оскільки заява подана після закінчення шестимісячного строку після відкриття спадщини, тобто, з порушенням строків, передбачених статтею 533 ЦК Української РСР 1963 року, а відтак заява про відмову від спадщини не створює для позивача жодних юридичних наслідків, не впливає на спадкування після смерті батька.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії мають бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_3 був зареєстрований і проживав у спадковому житловому будинку, тобто використовував його згідно з його призначенням, як на час відкриття спадщини, так і на даний час, що відповідачкою не заперечувалося, не подав заяви про відмову від прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тому з врахуванням положень ст. 549 ЦК Української РСР (чинної на момент смерті спадкодавця), він є таким що прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_5 .

Так як сестра позивача (дочка спадкодавця) ОСОБА_6 не вчинила жодних дій, які свідчать про прийняття спадщини, то з врахуванням положень ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, вона є такою, що спадщини після смерті батька не прийняла.

Отже, спадкоємцями майна після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина, ОСОБА_1 , та син, ОСОБА_3 .

З договору від 16.06.1981р. вбачається, що ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1 , тобто, житловий будинок було придбано під час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а відтак такий є спільним майном подружжя, частки яких є рівними, оскільки іншого судом не встановлено.

А відтак, позивач ОСОБА_3 та його мати, ОСОБА_1 успадкували після смерті ОСОБА_5 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки саме 1/2 частина цього житлового будинку є спадковим майном після смерті ОСОБА_5 .

І оскільки оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 20.06.1997 року на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в цілому лише спадкоємцю ОСОБА_1 , дружині померлого ОСОБА_5 , а спадковою масою є лише 1/2 частина цього житлового будинку, спадкоємцями якої є як дружина померлого, ОСОБА_1 , так і син померлого, ОСОБА_3 , колегія суддів приходить до висновку, що то оспорюваним позивачем свідоцтвом про право спадщину за законом порушуються права ще одного спадкоємця за законом, сина спадкодавця, а тому згадане свідоцтво слід визнати недійсним.

З довідки Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» №34 від 05.01.2023р. та Інформації з державного реєстру прав на нерухоме майно, сформованої 10.03.2023р. встановлено, що реєстрація права власності за відповідачкою ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.06.1997р., не здійснювалася.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що справу розглянуто з неналежним складом відповідачів, оскільки не залучено до участі у справі, як відповідача ще одного спадкоємця за законом, доньку спадкодавця, ОСОБА_6 .

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, донька спадкодавця, ОСОБА_5 - ОСОБА_8 , протягом шести місяців після смерті батька ОСОБА_5 не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, протягом шести місяців після смерті спадкодавця та фактично не вступила в управління або володіння спадковим майном, тобто, не вчинила дій, які б свідчили про прийняття нею спадщини, передбачених статтею 549 ЦК УРСР 1963 року, а відтак рішення суду не впливає на її майнові права та інтереси, що свідчить про відсутність підстав для залучення її до участі у справі.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо безпідставного, на думку апелянта, незастосування судом наслідків спливу позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 74 ЦК Української РСР, вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Статтею 80 ЦК Української РСР регламентовано, що наслідки закінчення строку позовної давності. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Наведена норма не зобов`язує спадкоємця, який прийняв цю спадщину, отримати свідоцтво про право на спадщину, а тому право ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, отримати свідоцтво про право на спадщину, може бути реалізоване і на даний час, покликання представника відповідача з цього приводу безпідставні.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач безперешкодно користувався спірним житловим будинком для свого проживання, спадкоємець ОСОБА_1 не повідомила іншого спадкоємця ОСОБА_3 про видачу їй свідоцтва про право на спадкування житлового будинку в цілому.

Як пояснив позивач, про те, що свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок в цілому видане лише спадкоємцю ОСОБА_1 , він дізнався зі слів матері, яка під час конфлікту з приводу користування житловим будинком повідомила його, що цей будинок в цілому належить лише їй особисто, що і було для нього підставою звернутися до Львівського держаного нотаріального архіву, який листом від 24.02.2023р. повідомив про те, що спадкоємець ОСОБА_1 отримала свідоцтво про праву на спадщину на спірний житловий будинок в цілому.

Зазначені вище обставини відповідачка не заперечувала, доказів на спростування цих обставин відповідачка ОСОБА_1 суду не надала

А відтак заява відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності не підлягає до задоволення, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 20.06.1997р. Сокальською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 після смерті чоловіка ОСОБА_5 на спадкове майно, яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , з будівлями і спорудами.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсною заяви ОСОБА_3 про відмову від спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , посвідчену 20.06.1997р. державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Хома В.О. та зареєстровану в реєстрі за №2-1371 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1073.60 грн. судового збору за подання позову та 1610,40 грн. в дохід держави недоплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25.03.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк