Провадження №: 2/336/1414/2024
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
20 листопада 2024 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Боєва Є.С., за участю секретаря судового засідання Сайбель К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Товариство належним чином виконало зобов`язання за Договором позики, надавши відповідачу кредитні кошти.
Посилаючись на вищевикладені обставини та виходячи з того, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» є новим кредитором по відношенню до боржника, ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду з цим позовом. Позивач вказав, що станом на день подачі позову заборгованість за договором відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються.
У зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість, тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість станом на 09.01.2024 року в розмірі 98 885,71 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5000 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 93 885,71 грн.
Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 60 210,71 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 5000 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Інфінанс» 55 210,71 грн.
Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3028 грн, та витрат на правничу допомогу в розмірі 17 000 грн.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2024 відкрито провадження в цій справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 17.04.2024 року.
17.04.2024 року слухання справи не відбулося у зв`язку з перебуванням судді у нарадчій кімнаті по кримінальній справі. Розгляд справи відкладено на 23.05.2024 року, який був відкладений через неявку відповідача.
В судове засідання, призначене на 20.11.2024 року сторони не з`явилися.
Позивач у позовній заяві вказав, що просить розгляд справи проводити за відсутності представника, проти заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
За наведеного, з урахуванням заяви позивача про відсутність заперечень проти винесення судом заочного рішення, суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи на підставі наявних матеріалів, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК.
Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час ухвалення рішення суд у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких в учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов таких висновків.
Товариство належним чином виконало зобов`язання за Договором позики, надавши відповідачу кредитні кошти.
Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Крім того, згідно пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно ч. 1 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15.
Судом встановлено, що відповідач, отримавши 5000 грн кредитних коштів у первісного кредитора (ТОВ «Інфінанс») свої зобов`язання не виконав ні перед останнім, ні перед наступними кредиторами, зокрема й перед позивачем.
Однак, щодо суми відсотків за договором позики, яка на думку позивача становить 98 885,71 грн., яку він просить суд стягнути з відповідача в розмірі 55 210,71 грн, суд зазначає таке.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Договір про надання позики, у тому числі і на умовах фінансового кредиту № 067790010 від 06.01.2020, що укладений між ТОВ «Інфінанс» і ОСОБА_1 містить відомості щодо відсоткової ставки, яка становить до 1,75 % на день (638,75% річних).
Проте п. 1.10.1 Договору надання позики визначено, що максимальна вартість кредиту за діючим лімітом у грошовому вираженні становить 686 гривень.
Офертою та акцептом від 30.01.2020 щодо надання чергового траншу в межах цієї кредитної лінії умови п. 1.10.1 Договору позики не змінювалися.
Оскільки сторони договору погодили саме такі умови позики, то позивач отримав право вимоги за відсотками за договором саме в розмірі 686 гривень.
За таких обставин, позов слід задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь відповідача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5000 грн. та відсотки за користування кредитом в розмірі 686 грн.
Відповідно положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі, пропорційному розміру задоволених позивних вимог.
Керуючись ст.ст. 81, 89, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення складено 16.12.2024.
Суддя Є.С. Боєв 20.11.24