Провадження № 2/161/685/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Октисюк С.В.

представника позивача Майстренко Л.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в інтересах якого діють законні представники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Вииконавчий комітет Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Горбач Леся Сергіївна, про встановлення факту відсутності родинних відносин (споріднення) та визнання відсутнім права на спадкування за законом, -

в с т а н о в и в :

28 вересня 2023 року адвокат Майстренко Людмила Олегівна в інтересах ОСОБА_2 звернулась в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до ОСОБА_3 , в інтересах якого діють законні представники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Вииконавчий комітет Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Горбач Леся Сергіївна, про встановлення факту відсутності родинних відносин (споріднення) та визнання відсутнім права на спадкування за законом.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилась спадщина. Із заявами про прийняття спадщини звернулись позивач ОСОБА_2 - рідний племінник спадкодавця, та ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подання ОСОБА_5 цієї заяви в інтересах неповнолітньої дитини було обумовлено тим, що в актовому записі про народження та в свідоцтві про народження неповнолітнього ОСОБА_7 , 2012 року народження його батьком був зазначений син спадкодавця - ОСОБА_8 . Тому ОСОБА_5 подала заяву в інтересах ОСОБА_7 , 2012 року нродження, як рідного внука спадкодавиці ОСОБА_6 . Приватним нотаріусом Горбач Л.С. відкрито спадкову справу № 72/2020.

В подальшому згідно з рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 грудня 2022 року ОСОБА_4 усиновив неповнолітнього ОСОБА_7 , 2012 року народження, внаслідок чого з актового запису були виключені відомості про ОСОБА_8 як про батька, записано батьком ОСОБА_4 , прізвище усиновленої дитини змінено з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », по батькові - з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 ».

Позивач ОСОБА_2 вказує, що є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6 , а неповнолітній ОСОБА_3 ( до усиновлення - ОСОБА_7 ) не має кровного споріднення ні з сином спадкодавиці ОСОБА_6 - ОСОБА_8 , який помер у ІНФОРМАЦІЯ_5, ні з самою спадкодавицею. Неповнолітній ОСОБА_3 не є внуком спадкодавиці ОСОБА_6 , а відповідно не має права на спадкування згідно вимог ст. 1266 ЦК України.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на докази, які підтверджують ту обставину, що ОСОБА_8 не є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , 2012 року народження, однак на даний час у нього як спадкоємця померлої тітки ОСОБА_6 відсутня об`єктивна можливість скористатись прямо передбаченим законом способом захисту порушеного права, оскільки вже ніхто не може пред`явити позову про виключення відомостей про померплого ОСОБА_8 як батька в актовому записі про народження дитини. Також вказує, що його право на спадкування після смерті рідної тітки порушується, адже він є єдиним спадкоємцем своєї тітки, однак не може отримати спадщину лише тому, що існує дитина ( ОСОБА_13 ), яка формально вважалася внуком ОСОБА_6 на час її смерті , хоча ця дитина не має взагалі кровного споріднення із спадкодавцем і внуком її не є. Законом не визначено якогось спеціального, іншого порядку встановлення відсутності родинних відносин між ОСОБА_6 та неповнолітнім ОСОБА_3 , але від встановлення цього факту безпосередньо залежить право позивача на спадкування за законом після його тітки ОСОБА_6 .

Тому, за наявності доказів відсутності кровної спорідненості між ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( до усиновлення - ОСОБА_7 ), позивач на підставі ст.ст. 13, 15, 16, 11, 1216, 1223, 1258, 1261, 1262, 1266 ЦК України, ст.ст.5, 315 ЦПК України просить суд захистити його порушене право у спосіб, а саме:

- Встановити факт відсутності родинних відносин ( відсутності кровної спорідненості) між ОСОБА_6 та неповнолітнім ОСОБА_3 ( до усиновлення - ОСОБА_7 ), та встановити, що неповнолітній ОСОБА_3 ( до усиновлення - ОСОБА_7 ), не є внуком ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

- Визнати відсутність у неповнолітнього ОСОБА_3 ( до усиновлення - ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 напродження, права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду від 11 жовтня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведення підготовчого засідання.

09 листопада 2023 року від законного представника неповнолітнього відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , в інтересах якої виступає адвокат Чайка О.Ф., надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та просила позов задовольнити в повному обсязі.

Законні представники неповнолітнього відповідача в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи.

Представник Виконавчого комітету Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області як органу опіки та піклування, та приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Горбач Леся Сергіївна в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилась спадщина.

Позивач ОСОБА_2 є племіником ОСОБА_6 , що підтверджується дослідженими в судовому засіданні копіями свідоцтв про народження.

З матеріалів дослідженої судом копії спадкової справи заведеної щодо майна ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що з заявою про прийняття спдащини 30 листопада 2020 року звернулась ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , а 05 лютого 2021 року з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2 .

Матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_3 ( до усиновлення ОСОБА_7 ) є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до вимог ст. 1266 ЦК України, відповідно як внук спадкодавця, оскільки ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову

в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі№ 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до змісту ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки ( ст. 1261 ЦК України).

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері ( ст. 1262 ЦК України).

Відповідно до ч.1, 3 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Статтею 1224 ЦК України визначено підстави усунення від права на спадкування. Зокрема, не мають права на спадкування особи, які умисно життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду.Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття (стаття 136 СК України).

Статтею 137 СК України визначено, що якщо той, хто записаний батьком дитини, помер до народження дитини, оспорити його батьківство мають право його спадкоємці, за умови подання ним за життя до нотаріуса заяви про невизнання свого батьківства. Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер після пред`явлення ним позову про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини, позовну заяву можуть підтримати в суді його спадкоємці. Якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти. До вимоги про виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.

Заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги не відповідають ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах та не грунтуються на вимогах чинного законодавства.

Звертаючись з позовною заявою до суду позивач фактично оспорює батьківство ОСОБА_8 стосовно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ( до усиновлення - ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , і як наслідок право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, порядок оспорювання батьківства визначено нормами Сімейного кодексу України, також визначений перелік осіб, які наділені правом на звернення до суду з відповідним позовом, а підстави набуття права на спадкування та усунення від права на спадкування визначено нормами Цивільного кодексу України.

А тому, на переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту права шляхом подання позову про встановлення факту відсутності родинних відносин ( відсутності кровної спорідненості) та визнання відсутності права на спадкування не передбачено чинним законодавством, як спосіб захисту прав.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Враховуючи ту обставину, що позивачем обрано спосіб судового захисту, який не передбачений законом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись 10, 12, 28, 77, 81, 263-265, 280-284, 288, 354, 430 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в інтересах якого діють законні представники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Вииконавчий комітет Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Горбач Леся Сергіївна, про встановлення факту відсутності родинних відносин (споріднення) та визнання відсутнім права на спадкування за законом- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складання повного тексту рішення 14 червня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Філюк Т.М.