Провадження №: 2/336/2357/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Звєздової Н.С., за участі секретаря судового засідання Іванченко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача - Киричук Г.М., яка діє на підставі Довіреності (класу «Ю») від 14.10.2022 (строк дії до 14.10.2025) через підсистему (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість, яка виникла станом на 31.03.2024 за кредитним договором:

№201 від 05.10.2020 у сумі 75 831,24 гривня;

№001 від 03.12.2021 у сумі 61 668,37 гривень.

Позов обґрунтовує тим, що між АТ «ПУМБ» та відповідачем було укладено кредитні договори: №201 від 05.10.2020 та №001 від 03.12.2021, відповідно до яких останній отримав у користування кредитні кошти на умовах строковості та зворотності. Банком умови договорів виконані в повному обсязі. Відповідач свої зобов`язання за кредитними договорами виконував не належно, у зв`язку з чим виникла заборгованість по договору №201 від 05.10.2020 у сумі 75 831,24 гривня, з яких: заборгованість за тілом кредиту 45 915,97грн., заборгованість за процентами 29 915,27грн., заборгованість за комісією 0,00грн.; по договору №001 від 03.12.2021 у сумі 61 668,37 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту 40 176,31грн., заборгованість за процентами 7,42грн., заборгованість за комісією - 21 484,64 грн. Вказану заборгованість позивач просить стягнути з відповідача разом зі сплаченим судовим збором у сумі 2 422,40 грн.

Ухвалою суду від 07.06.2024 відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Судове засідання призначено на 14.10 годину 22.08.2024.

20.06.2024 ОСОБА_2 отримав СМС-повідомлення про виклик до суду, а 25.06.2024 копію ухвали про відкриття провадження.

22.08.2024 представником відповідача адвокатом Шевченко А.В., яка діє на підставі Договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 20.08.2024, Ордеру на надання правничої допомоги від 22.08.2024 серії АР №1194057, Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 28.08.2014 серії ЗП №001029, подано заяву про відкладення судового засідання.

Клопотання адвоката задоволено, судове засідання відкладено до 10.10.2024.

22.08.2024 ОСОБА_2 отримав СМС-повідомлення про виклик до суду, а 28.08.2024 судову повістку про виклик до суду на 10.10.2024.

В судове засідання, призначене на 10.10.2024 сторони не з`явилися, у зв`язку з чим його було відкладено до 14.00 години 02.12.2024.

30.10.2024 ОСОБА_2 отримав СМС-повідомлення про виклик до суду, а 05.11.2024 судову повістку про виклик до суду на 02.12.2024.

Станом на день розгляду справи відповідачем не було подано жодного письмового документу (відзив на позов, пояснення, заперечення, тощо).

Обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, викладений у правовій позиції, висловленою п.35 рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Подібна позиція цього суду викладена, також у рішеннях у справах «Олександр Шевченко проти України» (заява № 8371/02, п.27, та «Трух проти України» заява № 50966/99), де суд наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Судом також враховано позицію Верховного Суду відображену в п.34 постанови від 12.03.2019 року по справі №910/9836/18 де зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ «Богонос проти Росії» від 05.02.2004 року).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах справи.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позові просив проводити розгляд справи без його участі, позов підтримав, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі або відкладення розгляду справи не надав.

Відповідно до вищевказаного, суд вирішує справу на підставі наявних у ній та поданих сторонами по справі письмових доказів та ухвалює рішення.

Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та перевірено матеріалами справи, що 05.10.2020 з метою отримання кредитних коштів, ОСОБА_2 звернувся до АТ «Перший Український міжнародний банк» (далі АТ «ПУМБ»), де підписав власноручним підписом Заяву №201 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 05.10.2020 (далі Заява-1).

Відповідно до умов вказаної Заяви-1, ОСОБА_2 просив Банк: відкрити на його ім`я поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривнях та надати Кредитну картку № Кредитної картки миттєвого випуску (не персоніфікованої № НОМЕР_2 ) та встановити на його поточний рахунок у гривнях, відкритий за вказаною заявою, кредитний ліміт у сумі 15 000,00 гривень. Строк дії кредитного ліміту 12 місяців з дня його надання. Зі спочивом вказаного строку, дія Кредитного ліміту продовжується кожного разу на той самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої із сторін або підстав для його скорочення у порядку, визначеному ДКБО. Розмір мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування Кредитної карти встановлюється відповідно до умов ДКБО в залежності від типу Кредитної картки.

Підписанням заяви, ОСОБА_2 підтвердив, що ним отримана у неушкодженому стані платіжна картка та ПІН, а також, що з правилами користування платіжною карткою ознайомлений та зобов`язався їх дотримуватись.

Стандартна процентна ставка складає 47,88%. Реальна річна процентна ставка складає 47,88%. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом, відсотки, комісії та інші платежі 12 577,58 гривень (за умови виникнення заборгованості у сумі 10 000,00 грн. та наступним її погашенням у строк 12 місяців рівними платежами).

Підписанням цієї заяви Клієнт підтверджує, що до її підписання отримав довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб та ознайомився з її змістом.

Підписанням вказаної заяви відповідач беззастережно підтвердив, що крім викладених в ДКБО, наступні твердження та запевнення, що: 1. Ця заява має інноваційний характер і в результаті приєднання до ДКБО, дія договорів на відкриття та обслуговування карткових рахунків, договорів карткового рахунку, які раніше були укладені між ним та Банком, припиняються на підставі ст. 604 ЦК України; 2. Ознайомлений з ДКБО, Тарифами Банку та цілком згоден, всі умови ДКБО йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення; 3. Отримав від Банку повідомлення про володільця персональних даних, склад та зміст зібраних персональних даних, права суб`єкта персональних даних та іншу інформацію згідно Закону України «Про захист персональних даних»; 4. Йому відомо, що укладання договору страхування зі страховиком не є обов`язковою умовою отримання кредиту в Банку, таку послугу було обрано ним за власною ініціативою з числа послуг, що пропонуються Банком, і відносини за договором страхування, після його укладення виникають виключно між страхувальником та страховиком.

Цього ж дня, ОСОБА_2 особисто підписав Паспорт споживчого кредиту. (а.с.19)

Паспорт містить аналогічну Заяві-1 інформацію та контактні дані кредитодавця; основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача; інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача; порядок повернення кредиту; додаткову інформацію та інші важливі правові аспекти.

Факт відкриття кредитного рахунку на ім`я ОСОБА_2 та перерахування на нього кредитного ліміту у сумі 15 000,00 гривень, який в подальшому було збільшено до 45 916,00 гривень, підтверджується Довідкою про збільшення кредитного ліміту по Договору №201 від 05.10.2020 (а.с.20) та банківськими виписками по особовому рахунку відповідача за період з 05.10.2020 по 31.03.2024(а.с. 32-38).

Вказана обставина не була спростована відповідачем.

Таким чином, суд приходить до висновку, що 05.10.2020 між ОСОБА_2 та АТ «ПУМБ» було укладено Кредитний договір №201, дія якого пролонговувалася кожного разу на строк дії картки, на яку надавався кредитний ліміт.

Відповідачем не спростовано того факту, що станом на день звернення з вказаним позовом до суду, строк дії вказаного договору сплив.

З наданого АТ «ПУМБ» розрахунку про Кредитному договору №201 від 05.10.202020 вбачається, що станом на 31.03.2024 включно заборгованість відповідача перед банком становить 75 831,24 гривня, з яких: заборгованість за тілом кредиту 45 915,97грн., заборгованість за процентами 29 915,27грн., заборгованість за комісією 0,00грн.

Крім того, 03.12.2021 з метою отримання кредитних коштів ОСОБА_2 знову звернувся до АТ «ПУМБ», де підписав Заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №0001. (далі Заява-2).

Відповідно до умов вказаної Заяви-2 ОСОБА_2 просив Банк надати йому Споживчий кредит на наступних умовах: найменування кредитного продукту Кредит на загальні цілі GP SP ВСЕЯСНО2,99 (36) банківський переказ. Цільове призначення: а) загальні споживчі цілі; б) сплата разової комісії Банку.

Відповідно до п.3 Заяви, сума кредиту склала 42 700,00 гривні, в тому числі на загалні споживчі цілі 42 700,00 грн., для сплати разової комісії 0,00грн., Строк (в місяцяз): 36, Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості: 2,99%, Розмір процентної ставки:0,01% річних;разова комісія:0,00% від суми кредиту +0,00грн.. Схема повернення кредиту: ануїтет на (рівними платежами); Спосіб надання споживчого кредиту на загальні споживчі цілі: видача готівки через касу банку; (Х) банківський переказ, Переказ на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий в АТ «ПУМБ», РНОКПП Отримувача , Отримувач ОСОБА_2 .

Згідно графіку платежів: Страхова премія -0,00грн. включена до суми Споживчого кредиту; Комісія за обслуговування кредитної заборгованості 1 276,73грн щомісяця (всього за 36 місяців: 45 962,28грн); Платіжні періоди: з 03.12.2021 по 03.12.2024; Чиста сума кредиту /сума платежу за розрахунковий період: 2 463,02 щомісяця та останній платіж 2 462,95грн. (всього за 36 місяців: 88 668,65грн); Реальна річна процентна ставка:72,3883.(а.с.21-22)

Крім того, відповідно до умов Заяви, Банк має право застосувати штраф, а Клієнт на вимогу Банку зобов`язаний сплатити Банку штраф, відповідно до умов ДКБО, і це положення має поновлювальний характер (може застосовуватися протягом всього строку користування кредитом). Банк, за умови що сума заборгованості Клієнта дорівнює або перевищує 100 (сто) гривень, має право застосувати наступні штрафи:

за період з 3 (третього) по 4 (четвертий) календарний день (включно) від дати прострочення, передбаченої Графіком платежів, у розмірі 100 (сто) гривень;

за період з 5 (п`ятого) календарного дня від дати прострочення платежів і до кінця місяця, в якому виникла прострочена заборгованість, а також за кожен наступний місяць прострочення встановленого терміну, у розмірі 10 (десяти) відсотків від простроченої суми.

У випадку порушення зобов`язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом/комісій, та інших зобов`язань за договором Банк може застосувати іншу процентну ставку, що передбачена договором.

Підписанням вказаної заяви відповідач беззастережно підтвердив, що крім викладених в ДКБО, надає наступні підтвердження та запевнення, що: 1) ця Заява має новаційний характер і в результаті приєднання до ДКБО, дія Договорів на відкриття та обслуговуванні карткових рахунків, Договорів карткового рахунку, які раніше були укладені між мною та Банком, припиняються на підставі ст. 604 ЦК України; 2) ознайомлений(а) з ДКБО, Тарифами Банку та цілком згодний/згодна; всі умови ДКБО мені зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення; 3) отримав від Банку повідомлення про володільця персональних даних, склад та зміст персональних даних, права суб`єкта персональних даних та іншу інформацію згідно Закону України «Про захист персональних даних»; 4) мені відомо, що укладання Договору страхування зі Страховиком не є обов`язковою умовою отримання в Банку, таку послугу було обрано мною за власною ініціативою з числа послуг, що пропонуються Банком, і відносини за договором страхування, після його укладення, виникають виключно між Страхувальником та Страховиком. 5) До підписання Заяви отримав в письмовій формі інформацію згідно до частини 2 статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі шляхом надання доступу до такої інформації на Сайті Банку. В дату підписання цієї Заяви, мені надано ДКБО (як публічну частину договору) шляхом розміщення на Сайті Банку, зокрема у розділі «Підтримка» за посиланням «Завантажте документи».

Цього ж дня, ОСОБА_2 підписав Паспорт споживчого кредиту. (а.с.24)

Паспорт містить інформацію та контактні дані кредитодавця; основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача; інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача; порядок повернення кредиту; додаткову інформацію та інші важливі правові аспекти.

Факт перерахування грошових коштів у сумі 42 700,00 гривні на рахунок ОСОБА_2 підтверджується Платіжною інструкцією №TR.54221525.40274.8810 від 03.12.2021 (а.с.25), Випискою з особового рахунку за період з 03.12.2021 по 31.03.2024 (а.с.39-41) та не було спростовано відповідачем.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, ОСОБА_2 станом на 31.03.2024 має заборгованість за Кредитним договором, яким є Заява про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №001 від 03.12.2021 у сумі 61 668,37 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту 40 176,31грн., заборгованість за процентами 7,42грн., 21 484,64 грн. заборгованість за комісією.

Стягнення штрафів за неналежне виконання умов договору, позивачем не заявлено.

В обґрунтування законності та обґрунтованості своїх вимог до відповідача, банк надав Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (нова редакція від 12.08.2020), затверджену рішенням Правління ПАТ «ПУМБ», протокол №818 від 11.08.2019. (а.с.49-81).

Також, до матеріалів справи долучено Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (нова редакція від 01.11.2021), затверджену рішенням Правління ПАТ «ПУМБ», протокол №874 від 26.10.2021. (а.с.82-94).

Вказані документи не містить ані особистого, ані електронного підпису відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що 03.12.2021 між ОСОБА_2 та АТ «ПУМБ» було укладено Кредитний договір №001.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в цьому випадку - АТ «Перший Український Міжнародний банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, виходячи із змісту статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 сформульований такий правовий висновок про те, що «пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.»

Частинами 1,2 ст.1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В Кредитному договорі №201 від 05.10.2020 та №001 від 03.12.2021 сторонами були обумовлені питання щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Представник АТ «ПУМБ», обґрунтовуючи право на нарахування процентів за користування кредитом, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитними договорами, посилався на Публічні пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (нова редакція від 12.08.2020), затверджену рішенням Правління ПАТ «ПУМБ», протокол №818 від 11.08.201 та (нова редакція від 01.11.2021), затверджену рішенням Правління ПАТ «ПУМБ», протокол №874 від 26.10.2021, а також Паспорти споживчого кредиту до вказаний кредитних договорів, які містять інформацію, яка надавалась споживачу до укладення договору до споживчого кредиту, як невід`ємні частини кредитного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими умовами Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, які містяться в Публічних пропозиціях ПАТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб розумів позичальник, ознайомився і погодився саме з ними, підписуючи Заяву-1 та Заяву-2 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісій та неустойки, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Як вбачається з матеріалів справи, представником АТ «ПУМБ» в частині стягнення з відповідача заборгованості за вказаними вище Кредитними договорами, містяться посилання на те, що правовідносини між Банком та Позичальником будувалися саме на відповідних Заявах, умовах та порядку, що містяться в Публічній пропозиції ПАТ «ПУМБ» та Паспортах споживчого кредиту.

Проте, роздруківка з сайту Банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15).

Також, у цій справі неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки, як встановлено судом та не заперечується представником Банку, Умови та порядок укладання Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Перший Український Міжнародний банк», що розміщені на офіційному сайті Банку неодноразово змінювалися самим Банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови укладання Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Перший Український Міжнародний банк» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови укладання Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «ПУМБ», відсутність в Заявах на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №201 від 05.10.2020 та №001 від 03.12.2021 роз`яснення щодо повного переліку послуг, за які банком нараховуються комісії, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладених з відповідачем кредитних договорі, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надану позивачем Публічні пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що містять умови та порядок надання банківських послуг в «Перший Український Міжнародний банк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в Заявах позичальника №201 від 05.10.2020 та №001 від 03.12.2021 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, які безпосередньо підписані останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі комісій за послуги Банка.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на час підписання відповідачем Паспорту споживчого кредиту, договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Паспорт споживчого кредиту відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» є інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, який повинен відповідати формі, встановленій у Додатку 1 до цього Закону, та містити інформацію визначену ст. даного Закону.

Надані Банком Паспорти споживчого кредиту, з якими 05.10.2020 та 03.12.2021 під особистий підпис було ознайомлено відповідача до підписання Заяв на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №201 від 05.10.2020 та №001 від 03.12.2021, відповідно, не є доказом додержання передбачених законом умов щодо укладення у відповідній формі кредитного договору.

Зі змісту Паспорту споживчого кредиту вбачається, що він містить інформацію про умови кредитування. У тексті Паспорту споживчого кредиту зазначено, що наведені обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживання є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування наведених вище, і на припущеннях, що договір про споживчий кредит залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки визначені в договорі. Реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. Використання інших способів надання кредиту та/або зміна інших вищезазначених умов кредитування можуть мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки та основної загальної вартості кредиту для споживача.

Отже, Паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування, орієнтовану загальну вартість кредиту, та передує укладенню кредитного договору з позичальником.

Саме індивідуальні умови кредитування передбачають суму кредиту, відсоткову ставку за кредитом, розмір щомісячного платежу, комісії, умови відповідальності за порушення зобов`язань, строк кредитування, вид карти, яка видається клієнту тощо.

За відсутності зазначеної інформації не є можливим встановити дійсні умови кредитування в частині плати за кредит (відсотків, комісії) на відповідний період, ставки і сплати підвищених процентів, конкретної відповідальності за порушення зобов`язання позичальником (неустойки).

Окрім того, у матеріалах справи взагалі відсутні докази про погодження з відповідачем у встановленому законом порядку відповідних умов користування наданими банком коштами з фіксацією цих умов у Паспорті споживчого кредиту.

Заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №201 від 05.10.2020 та №001 від 03.12.2021 не містять жодних відомостей про сам Паспорт споживчого кредиту, як складову цього договору.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року (справа № 393/126/20) викладений правовий висновок, стосовно того, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (частина перша статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

За таких обставин Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вбачає наявні підстави для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження№ 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.»

Отже, надані у справі копії Паспортів споживчого кредиту від 05.10.2020 та 03.12.2021 не є доказом укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми.

Окрім того, суд звертає увагу, що згідно відмітки у Паспорті споживчого кредиту інформація, зафіксована у ньому, є актуальною лише на дату його підписання, тоді як заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача по кредитним договорам обрахована станом на 31.03.2024.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 (справа № 910/4518/16) викладені наступні висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«109.Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

110.Приписи частин другої та третьої ст.6 ст.627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

111.Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

112.У ч.3 ст.6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

113.Устатті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

114.Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.»

Отже, з огляду на наведені висновки суд має дослідити зміст кредитного договору, здійснити його тлумачення і встановити правову природу процентів, що нараховані позивачем.

Вивчивши надані письмові докази, суд приходить до висновку, що до моменту перерахування на картковий рахунок відповідача грошових коштів відповідно до вищевказаних кредитних договорів, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочинів.

Так, підписуючи Кредитні договори, відповідачем не було надано зауважень на певні пункти договору, а крім того він як Позичальник не скористався своїм правом, передбаченим ч.1 ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» та не відмовитися від договору протягом 14-ти календарних днів від дати їх укладення, без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним Кредиту.

Крім того, факт отримання кредитних коштів та активного користування ними підтверджується виписками по особових рахунках відповідача, які відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідач також їх не надав, що відповідно до статей 12, 81ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Відповідно до висновків Великої палати Верховного Суду, наданих у постанові від 04.07.2023 у справі №553/1501/15-ц (провадження №14-50цс22), суд при прийнятті рішення повинен належним чином дослідити поданий стороною доказ (розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю або частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести в рішенні свій розрахунок (постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі №204/2217/16, від 11 листопада 2020 року у справі №723/602/17, від 05 серпня 2020 року у справі №367/786/17, від 13 лютого 2019 року у справі №753/23979/15 та від 31 липня 2019 року у справі №753/11963/15).

За змістом постанови Верховного Суду від 16.09.2020 по справі №200/5647/18 вбачається, що розрахунок заборгованості також є належним доказом, котрий підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором, адже містить детальний розпис нарахованої заборгованості, дати здійснення платежів Боржником, кількість днів за які нарахована заборгованість, залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом.

Відповідно до позиції Верховного Суду, котра міститься у постанові від 08.07.2020 у справі №464/4985/15-ц (провадження №61-43538св18) зазначається, що твердження заявника про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором є неспроможними, оскільки в матеріалах справи, серед інших письмових доказів, наявний розширений розрахунок заборгованості.

У позиції Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року по справі №753/16745/15-ц (провадження №61-40036св18) Верховним Судом було підтримано позицію суду апеляційної інстанції, про те що розрахунок заборгованості погоджується зі змістом договору та є належним доказом.

Так, з наданих до позовної заяви розрахунків заборгованості вбачається, що вони відповідають вимогам Закону, є чіткими, зрозумілими, узгоджуються з умовами Кредитних договорів, з них вбачається основний борг, нараховані відсотки, суми погашення заборгованості з датами внесення таких грошових коштів на рахунок Банку, залишок нарахованих не погашених відсотків та тіла кредиту.

З наданих позивачем розрахунків заборгованості, вбачається, що позивачем нараховувалися відсотки за користування кредитними коштами в межах строку дії кредитних договорів, оскільки с трок дії Кредитного договору №001 від 03.12.2021 спливає 03.12.2024, а строк дії Кредитного договору №201 від 05.10.2021 було пролонговано 03.03.2022 шляхом продовження строку дії кредитної картки та наданням (збільшенням) кредитного ліміту до 45 916,00 гривень.

Спростування вказаному, відповідачем не надано.

З огляду на вищевказане, суд приходить, до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за Кредитним договором №201 від 05.10.2020 у сумі 75 831,24 гривня, з яких: заборгованість за тілом кредиту 45 915,97грн., заборгованість за процентами 29 915,27грн., заборгованість за комісією 0,00грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що ж стосується стягнення з відповідача на користь АТ «ПУМБ» заборгованості за Кредитним договором №001 від 03.12.2021 у сумі 61 668,37 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту 40 176,31грн., заборгованість за процентами 7,42грн., заборгованість за комісією - 21 484,64 грн. суд приходить до наступних висновків.

10.06.2017 набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10.06.2017 відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10.06.2017 на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 №1734-VIII, який діє з 10.06.2017, ( в редакції на час укладення договору) після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частин 1, 2, 3, 4 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідно до ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 у справі №15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі № 204/224/21, дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч.ч.1,2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час укладення договору), відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Враховуючи наведене, оскільки відповідно до Кредитного договору № 001 від 03.12.2021, відповідачу було встановлено щомісячну плату у вигляді комісії 1 276,73 грн. (загалом на суму 45 962,28 гривні), без зазначення всього переліку послуг Банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд констатує, що положення вказаного пункту Кредитного договору, щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію в терміни та у розмірах, визначених у Заяві-2 є нікчемними.

Відповідно до ст.3 ЦК України, принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч.3 ст.509 ЦК України. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку, обслуговування кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладеними у постанові від 09.12.2019 у справі №524/5152/15-ц, де суд дійшов висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є нікчемними. Встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Такого ж висновку дійшла колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20.03.2019 у справі № 486/1882/15-ц.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19.08.2020 у справі №641/11984/15-ц, дійшов висновку про нікчемність пунктів договору, що передбачають винагороду банку за додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку та сплату винагороди за надання фінансового інструменту. Суд дійшов висновку, що зазначена винагорода є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.06.2020 у справі №264/5957/17 зазначила, що суди повинні досліджувати умови кредитного договору про неправомірність включення плати за обслуговування кредиту до складу послуг зі споживчого кредитування та правомірності покладення її на споживача. Суди мають застосувати висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16, від 06.09.2017 у справі № 6-2071цс16, і висновки Верховного Суду сформульовані у постановах від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15-ц, від 18.03.2020 у справі №183/2122/15, та від 10.06.2020 у справі №133/474/15-ц.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч.ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду висловлену в постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19 щодо наслідків укладення договору споживчого кредиту, який передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 у справі № 194/1387/19.

Проте, у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19), Верховний Суд встановив, що оспорюваними пунктами кредитного договору позичальнику фактично встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». За наслідками касаційного перегляду справи Верховний Суд положення частини другої пункту 1.10, а також пункту 6 кредитного договору від 21 листопада 2018 року, щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості визнав недійсними відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів.

У постанові Верховного Суду від 15.03.2021 у справі № 361/392/20, підставою визнання недійсними пунктів кредитного договору від 16.07.2018 щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості вказано ч.ч.1-5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 583/3343/19 та від 15.03.2021 у справі №361/392/20, та зазначив, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч.1,2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».

Велика Палата Верховного Суду нагадала, що у разі коли вона відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 43)). Тобто відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 73).

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що «положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними».

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Велика Палата Верховного Суду вказала на застосування наслідків виконання нікчемного правочину.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

В Кредитному договорі №001 від 03.12.2021 Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту, а тому положення вказаного кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію (без зазначення переліку дій банка, які входять до її складу) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

З огляду на вказане, суд вважає на необхідне відмовити позивачу у стягненні з Позичальника заборгованості по комісії у сумі 21 484,64 гривні.

Згідно розрахунку заборгованості по вказаному кредитному договору, відповідачем за період з 03.12.2021 по 31.03.2024 було сплачено комісію на користь банка у сумі 6 432,99 грн., а тому, враховуючи вищевказані висновки суду, зазначену суму також необхідно вираховувати з загального розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь АТ «ПУМБ».

Тому, загальна заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача по Кредитному договору 001 від 03.12.2021 складає 33 750,74 грн. = (61 668,37 21 484,64 6 432,99).

За змістом положень ст.12, ст.13, ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд зауважує, що принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) не звільняє учасника справи від обов`язку доказування обставин, на які він посилається у підтвердження обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги або заперечення позову (ст.81 ЦПК України).

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд звертає окрему увагу на те, що ані відповідачем, ані його представником не було спростовано факту отримання грошових коштів, активного користування ними. До того ж, стороною відповідача не надано доказів відсутності заборгованості за вищевказаними договорами.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 № 913/618/21, справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач.

Водночас, суд зазначає, що відповідач доводів позивача про таку заборгованість не спростував, контррозрахунку заборгованості не надав, доказів сплати заборгованості за кредитним договором у відповідності до його умов, до суду не подав.

На підставі досліджених судом доказів судом встановлено, що вимоги позивача є обґрунтованими, а отже позов підлягає частковому задоволенню з вищенаведених підстав.

Так, загальна заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь Банка складає 109 581,98 гривня, з яких:

за Кредитним договором №201 від 05.10.2020 у сумі 75 831,24 гривня, з яких: заборгованість за тілом кредиту 45 915,97грн., заборгованість за процентами 29 915,27грн., заборгованість за комісією 0,00грн.;

за Кредитним договором №001 від 03.12.2021 у сумі 33 750,74 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 33 743,32грн., заборгованість за процентами 7,42грн.

В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 930,65 гривень = (2 422,40грн.*(109 581,98*100%/137 499,61)).

Керуючись ст.3, 4, 10, 11, 76-81, 89, 141, 274-279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» заборгованість у сумі 109 581 (сто женять тисяч п`ятсот вісімдесят одна) гривня 98 копійок, з яких:

за Кредитним договором №201 від 05.10.2020 у сумі 75 831,24 гривня, з яких: заборгованість за тілом кредиту 45 915,97грн., заборгованість за процентами 29 915,27грн., заборгованість за комісією 0,00грн.;

за Кредитним договором №001 від 03.12.2021 у сумі 33 750,74 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 33 743,32грн., заборгованість за процентами 7,42грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» судовий збір у сумі 1 930 (одна тисяча дев`ятсот тридцять) гривень 65 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Реквізити учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», , місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд.4.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_1 .

Суддя: Н.С. Звєздова