Справа № 199/2665/24
(2/199/1802/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

13.06.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземі О.Г.,

за участю прокурора Дорогань О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Маріупольської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

04 квітня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся прокурор в інтересах держави із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що відповідачем, яка є громадянкою Республіки Білорусь, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 листопада 2020 року було набуто у приватну власність земельну ділянку, кадастровий номер :08:000:0358, площа 6,38 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 217, яка знаходиться на території Боївської сільської ради, Нікольського району Донецької області. Вказана земельна ділянка до теперішнього часу не відчужена відповідачем як того вимагає законодавство України. За таких обставин, а також приймаючи до уваги, що компетентний орган держави, яким є ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, не звертався до суду із аналогічним позовом і не планує через брак фінансування, прокурор звернувся до суду із даним позовом, в якому просив конфіскувати на користь держави вказану земельну ділянку, припинивши право власності відповідача на неї, а також визнати право власності на таку земельну ділянку за державою в особі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області. Судові витрати по справі прокурор просив покласти на відповідача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2024 року частково задоволено заяву прокурора про забезпечення позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась, правом на подання відзиву не скористалась, заяв/клопотань про розгляд справи за своєї відсутності не подавала.

За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання за наведеної явки учасників справи, а також здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.

Вислухавши прокурора та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 16 листопада 2020 року за відповідачем, яка є громадянкою Республіки Білорусь на той час і дотепер, здійснено державну реєстрацію права приватної власності на земельної ділянки, що знаходиться на території сільської ради Боївська Нікольського району Донецької області, загальною площею 6,38 га, кадастровий номер :08:000:0358, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 217. Підставою для державної реєстрації права власності за відповідачем стало свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 листопада 2020 року, видане державним нотаріусом Нікольської державної нотаріальної контори Ушкало М.К. за реєстровим №709 на ім`я відповідача як спадкоємця ОСОБА_2 на спадщину спірну земельну ділянку. Викладені обставини підтверджуються копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, копією довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією листа ГУ ДМС України в Донецькій області.

Також судом встановлено, що відповідач не мала і не має громадянства України, а спірну земельну ділянку не відчужила протягом року з моменту набуття права власності на неї і дотепер, що підтверджується копією довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією листа ГУ ДМС України в Донецькій області.

Також судом встановлено, що позивач із вищевказаного приводу до суду задля вирішення питання про конфіскацію спірної частки земельної ділянки, як і з будь-яким іншим позовом щодо спору сторін, не звертався, і не має таких планів, що підтверджується копією листування прокурора та позивача.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, ЦК України, ЗК України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Положеннями ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є правочини та інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом норм ст.ст.1216, 1217, 1222 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (ст.2 ЦК України фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права).

Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно ст.81 ч.2 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Частиною 3 ст.81 ЗК України передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини.

Положеннями ст.22 ч.5 ЗК України встановлено, що набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог ст.130 ЗК України.

В свою чергу, ч.ч.1, 2 ст.130 ЗК України передбачено, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. Іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення.

Частиною 4 ст.81 України визначено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 190, 316, 317, 319, 328, 373, 374 ЦК України, ст.ст.78-79-1 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є земельна ділянка), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.153 ЗК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 148 ЗК України визначено, що земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

За змістом ст.41 Конституції України, ст.354 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом.

Положеннями ст.84 ч.5 п.ґ) ЗК України визначено, що держава набуває право власності на землю у разі конфіскації земельної ділянки.

Нормами ст.346 ч.1 п.п.3, 10 ЦК України, ст.140 ч.1 п.д), е), ст.143 ч.1 п.в) ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку припиняється у разі її конфіскації за рішення суду. Також підставою припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених ЗК України.

Згідно ст.145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Частиною 1 ст.348 ЦК України передбачено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Одним із джерел доказів є письмові докази.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Конституція України (ст.13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України, нормами якого визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за законом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року по справі №513/444/15-ц.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду підтверджено заявлені прокурором в обґрунтування позову фактичні обставини, як то набуття відповідачем, яка була на момент такого набуття і є наразі іноземцем, в порядку спадкування за законом спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що зумовило виникнення у відповідача обв`язку відчужити таку спірну частку земельної ділянки протягом року з моменту набуття права власності на неї. Оскільки ж відповідач такого відчуження не здійснила у вказаний строк та дотепер, то така земельна ділянка підлягає конфіскації в неї на користь держави за рішенням суду. Відтак, позовні вимоги прокурора є правомірними, обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню, однак частковому лише шляхом конфіскації земельної ділянки у власність держави.

Частковість задоволення позовних вимог зумовлена тим, що за змістом наведених вище судом норм законодавства (ст.41 Конституції України, ст.ст.354, 346 ЦК України, ст.ст.84, 140, 143 ЗК України) конфіскація земельної ділянки сама по собі має наслідком набуття на неї державою права власності та припинення права власності особи, в якої її конфісковано. Відтак, позовні вимоги прокурора про визнання права власності за державою на спірну земельну ділянку та про припинення права власності на неї відповідача є зайвими та надмірними вимогами, а тому задоволенню не підлягають.

Разом з тим, суд вважає за необхідне відзначити, що конфіскація спірної частки земельної ділянки у власність держави не усуває необхідність виконання державою (її відповідним компетентним органом) вимог ч.4 ст.145 ЗК України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь Донецької обласної прокуратури сплаченого прокурором при зверненні до суду із даним позовом, а також із заявою про забезпечення позову судового збору в загальному розмірі 4643,17 гривень.

Крім того, керуючись положеннями ст.158 ч.7, ст.264 ч.1 п.8 ЦПК України та враховуючи результат розгляду справи, клопотання прокурора в судовому засіданні скасувати раніше вжиті судом за заявою прокурора заходи забезпечення позову, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову по даній цивільній справі, вжиті ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2024 року (справа №199/2665/24, провадження №2-з/199/45/24).

На підставі викладеного та керуючись ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.ст.2, 11, 15, 16, 179, 181, 190, 316, 317, 319, 321, 328, 346, 348, 354, 373, 374, 1216, 1217, 1222, 1225 ЦК України, ст.ст.22, 78-79-1, 81, 84 130, 140, 143, 145, 148, 153 ЗК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Маріупольської окружної прокуратури Донецької області (; адреса місцезнаходження: 87501, Донецька область, м. Маріуполь, пл. Мічмана Павлова, 10) в інтересах держави особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (; адреса місцезнаходження: 36039, м. Полтава, вул. Уютна, 23) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; остання відома адреса місця проживання на території України: АДРЕСА_1 ) про конфіскацію земельної ділянки задовольнити частково.

Конфіскувати у власність держави Україна в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (; адреса місцезнаходження: 36039, м. Полтава, вул. Уютна, 23) земельну ділянку, кадастровий номер :08:000:0358, площа 6,38 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 217, право власності на яку зареєстровано за громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; остання відома адреса місця проживання на території України: АДРЕСА_1 ).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; остання відома адреса місця проживання на території України: АДРЕСА_1 ) на користь Донецької обласної прокуратури (; адреса фактичного місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Майдан Озерний, 32) судовий збір в розмірі 4643,17 гривень.

Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі №199/2665/24, застосовані ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2024 року (справа №199/2665/24, провадження №2-з/199/45/24) у виді заборони ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим особам (в тому числі суб`єктам державної реєстрації прав державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, переоформленню документів, а також інші дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав стосовно нерухомого майна, а саме земельної ділянки, що знаходиться на території Нікольської селищної ради Нікольського району Донецької області, загальною площею 6,38 га, кадастровий номер :08:000:0358, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 217, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; громадянки Республіки Білорусь), скасувати.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне заочне рішення суду складено 13 червня 2024 року.

Суддя А.М. Авраменко