Справа № 161/7255/24 Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М.
Провадження № 22-ц/802/720/24 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Бовчалюк З.А.,

суддів Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

заявника ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 травня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

15.04.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

Вказує, що після розірвання шлюбу, що мало місце 07 червня 2018 року, її колишній чоловік ОСОБА_2 постійно вчиняє відносно неї психологічне та фізичне насилля, вдається до погроз застосування фізичного насилля, не дає їй спокійно жити, постійно безпричинно чіпляється, з`являється до помешкання де проживає вона разом з малолітніми дітьми та дозволяє у їхній присутності нецензурно обзивати, принижувати, вдається до фізичних дій насильницького характеру. Стверджує, що колишній чоловік постійно вдається до погроз, які вона сприймає реально, а саме: що він її не дасть спокійно жити, а у випадку якщо вона намагатиметься улаштувати подальше своє сімейне життя з іншим чоловіком, то в такому випадку він погрожує позбавити життя, як заявницю так і її майбутнього чоловіка. В будь який час ОСОБА_2 дозволяє собі являтися до її помешкання, яке належить заявниці виключно на праві особистої приватної власності та знову таки при цьому в присутності малолітніх дітей вдається до образ, залякувань та погроз. Останній раз наведені факти вчинення психологічного та фізичного насилля мали місце 07 квітня 2024 року. До заначеної дати вона не зверталася до правоохоронних органів щодо вказаних фактів вчинення відносно неї насилля як колишнього з подружжя, однак за останнім фактом подано заяву до Луцького РУП ГУНП у Волинській області щодо притягнення до адміністративної відповідальності колишнього чоловіка ОСОБА_2 за ст. 173-2 КУпАП, за результатом чого на останнього було складено протокол про адміністративне правопорушення, який на тепер перебуває на розгляді в Луцькому міськрайонному суді Волинської області. Зазначає, що до моменту прийняття рішення щодо притягнення кривдника до адміністративної відповідальності, оцінюючи ризики повторення вчинення насилля, боїться за своє життя та здоров`я, в тому числі психологічне, оскільки дії кривдника не аби як похитнули її емоційний стан, позбавляють спокійно жити, влаштовувати своє життя, враховуючи, що ОСОБА_3 не переставав постійно переслідувати заявницю, дзвонити, надсилати повідомлення, з`являтися до її житла при цьому тиснути на неї психологічно та фізично.

Просить суд видати обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців стосовно ОСОБА_2 , яким заборонити йому:

- наближатися на відстань ближче 200 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалої особи ОСОБА_1 ;

- особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку, соціальні мережі, месенджери, інтернет додатки особисто і через третіх осіб.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 травня 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її заяви з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд з порушенням норм матеріального права дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні її заяви, оскільки не повністю з`ясував усі обставини у даній справі, а надані нею докази доводять обґрунтованість ризиків та підставність застосування до ОСОБА_2 спеціальних заходів, щодо протидії домашньому насильству, а саме видачі обмежувального припису.

Заслухавши заявника, заінтересовану особу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.08.2015, який був розірваний на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.06.2018 року.

Від спільного подружнього життя у сторін народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заявниця стверджує, що ОСОБА_2 постійно вчиняє щодо неї психологічне та фізичне насильство в присутності їх малолітніх дітей, а саме: нецензурно ображає, принижує, штовхає, погрожує. Вказує, що її життя і здоров`я перебуває під постійною загрозою. Вона відчуває емоційну невпевненість.

На підтвердження своїх доводів заявницею було надано диск на якому зафіксована поведінка , вислови ОСОБА_2 в її адресу, які ОСОБА_1 вважає неправомірними.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушення прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілому від насильства у сім`ї.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України передбачено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Справи про домашнє насильство неодноразово були предметом розгляду Верховного Суду.

У справі № 404/5203/19 Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2020 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій, зазначив, що доводи заінтересованої особи відносно того, що він не набув статусу «кривдника», оскільки не притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, попри наявні факти звернень до правоохоронних органів з заявами про вчинення насильства у сім`ї, зареєстрованих у ЄРДР, не є обґрунтованими, оскільки сам по собі факт того, що особа не притягалась до юридичної відповідальності, не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що «обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками».

Відповідно до преамбули Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» його мета саме у запобіганні та протидії домашньому насильству. При цьому важливою є і встановлена послідовність двох зазначених завдань. Обмежувальний припис визначений у цьому законі як один з інструментів досягнення відповідних завдань. Його реалізація передбачена як в межах ЦПК України (частина восьма статті 26 цього Закону), так і в межах КПК України (частина десята статті 26 цього Закону). Обмежувальний припис, передбачений КПК України є інструментом додаткового захисту постраждалого учасника кримінального провадження, завдання якого відповідно до статті 2 КПК України є значно ширшими, а кінцева мета - не тимчасовий захід перестороги, а вирішення питання відповідальності винної особи. Тобто в межах кримінального провадження обмежувальний припис визначений лише як супутній інструмент захисту права - кінцевим завданням судового процесу, в межах якого він може бути застосований, є покарання винної особи. Метою ж реалізації обмежувального припису в межах ЦПК України є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. Це відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19.

У справі, що переглядається підставою звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису заявниця вказала те, що її колишній чоловік систематично чинить відносно неї психологічне та фізичне насильство.

З оглянутого та прослуханого судом диску, що наданий заявницею вбачається, що ОСОБА_2 за місцем проживання, місцем відпочинку та перебування ОСОБА_1 висловлює в її адресу погрози, вживає нецензурні слова, спілкується з заявницею на підвищеному емоційному тоні, дозволяє собі проти волі ОСОБА_1 фізичний контакт з нею( приблизити рукою до себе, торкнутися руками обличчя…) Свідками таких дій є неповнолітні діти сторін, які перебувають у напрузі та емоційному стресі.

Вказані обставини ОСОБА_2 не заперечив, при цьому мотивував такі свої дії і поведінку страхом за спільних дітей та неможливістю контролювати свої емоції. Стверджував про наявність спору між сторонами, щодо його участі в житті та вихованні спільних неповнолітніх дітей, вказував про те, що ОСОБА_1 перешкоджає йому у спілкуванні з дітьми при цьому повідомив, що не звертався до повноважних органів щодо вирішення даного питання. Беручи до уваги викладене, колегія суддів критично відноситься до пояснень ОСОБА_2 , вважаючи їх голослівними та бездоказовими.

З пояснень учасників справи та досліджених доказів судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами залишились напружені стосунки та ОСОБА_2 намагається бути присутнім в житті заявниці, контролювати її дії та її спосіб життя, що негативно впливає на психологічний та емоційний стан як ОСОБА_1 , так і їх спільних дітей , що є неприпустимим.

Суд погоджується з твердженнями ОСОБА_1 щодо психологічного та фізичного насилля відносно неї зі сторони ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 не надає належної оцінки агресивності своїх дій, не може їх контролювати , не бажає змінити свою поведінку відносно ОСОБА_1 , а тому на думку суду необхідно встановити щодо нього обмежувальний припис.

Колегія суддів приходить до висновку про наявність загрози здоров`ю заявника та існування ризику продовження чи повторного вчинення домашнього насильства.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Колегія суддів вважає доведеними підстави для застосування обмежувальних заходів щодо кривдника, враховуючи наявність конфлікту між колишнім подружжям, факт вчинення психологічного насильства в сім`ї колишнім чоловіком, а також відсутність бажання примирення у постраждалої від домашнього насильства ОСОБА_1 і відсутність ознак щирого каяття у кривдника.

На думку суду заходи тимчасового впливу до ОСОБА_2 , які просить застосувати заявниця, жодним чином не обмежать законних прав та інтересів ОСОБА_2 , в тому числі і щодо його спілкування з малолітніми дітьми, а лише мінімалізують спілкування та зустрічі бувшого подружжя.

Суд вважає, що необхідно зменшити відстань на яку заборонити ОСОБА_2 наближатись до ОСОБА_1 до 10 метрів , а не так як просила заявниця 200 м, враховуючи, що батько має право зустрічі дітьми та можливість забирати їх на прогулянки і у зв`язку з цим наближатись на допустиму відстань до ОСОБА_1 .

Також колегія суддів вважає за доцільне спілкування між сторонами по питаннях участі у вихованні та житті спільних дітей через месенджер «Viber»

Оскільки суд першої інстанції не повно з`ясував всі обставини даної справи, не дослідив докази, які були подані заявником на вимоги заяви, то рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 та видачу обмежувального припису відносно кривдника ОСОБА_2 , оскільки наведені заявником обставини містять ознаки застосування відносно неї заінтересованою особою домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково

Видати обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце реєстрації, АДРЕСА_1 ), яким заборонити йому:

- наближатися на відстань ближче 10 метрів до квартири в якій проживає заявниця, місце навчання, роботи, та інших громадських місць перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку, соціальні мережі, месенджери, інтернет додатки особисто і через третіх осіб, окрім листування через менеджер «Viber» з приводу питань пов`язаних з реалізацією батьківських прав та обов`язків щодо спільних малолітніх дітей.

Про видачу обмежувального припису не пізніше наступного дня з дня ухвалення судового рішення повідомити уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) заявника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: