Справа №464/2009/24
пр № 2/464/1392/24
У Х В А Л А

18 червня 2024 року м.Львів

Суддя Сихівського районного суду м.Львова Тімченко О.В. у справі № 464/2009/24, учасниками в якій виступають ОСОБА_1 та ЛМКП «Львівводоканал», -

Обставини справи

ОСОБА_1 звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить зобов`язати керівництво відповідача виконувати вимоги ч.4 ст.633 ЦК України та згідно норм ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» укласти з позивачем публічний договір та законно вирішувати постачання питної води і які реально можуть надатись інші послуги, бо таких доказів, щоб позивач одержав незрозумілі послуги на суму 5161 грн не існує, але любу оплату монополіст одразу буде тлумачити як існування договору, що звинуватити позивача вже у нібито порушенні укладеного договору, а тому неможливо оплачувати одержану питну воду поки не буде незалежного законного судового розгляду і не вирішено укладення законного публічного договору з відповідачем та оплати згідно показників лічильників води.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 26 березня 2024 року позовну заяву залишив без руху з наданням позивачам строку, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення даної ухвали, для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалу про залишення позовної заяви без руху мотивовано наступним.

За правилами цивільного процесуального законодавства позовна заява повинна відповідати вимогам, у ст.ст.175, 177 ЦПК України.

Усупереч імперативним положенням цивільного процесуального законодавства позовна заява не містить:

не вказано відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти відповідача;

не конкретизовано зміст позовних вимог - спосіб (способи) захисту прав/інтересів з викладом обставин в обґрунтування вимог, такі є абстрактними та невизначеними.

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 640/7310/19 сформульовано позицію, що закон не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви; зміст та обсяг порушеного права та викладення обставин, якими воно підтверджується, в кожному конкретному випадку можуть різнитися, але принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, а також обставини, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних із визнанням позовної заяви прийнятною/неприйнятною.

Від змісту позовної заяви залежить позиція відповідача, котрий, як і позивач, має право на судовий захист, а для реалізація цього права має бути обізнаний з тим, які вимоги до нього заявлені, з яких підстав і якими доказами це підтверджується;

не зазначено щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів всіх письмових доказів, копії яких додано до заяви;

відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст.175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху з наданням строку для усунення недоліків, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Для виконання згаданих вимог позовну заяву залишено без руху та надано позивачу на підставі ст.185 ЦПК України строк для усунення зазначених недоліків.

Незважаючи на подання доповнення до позовної заяви, недоліків, зазначених в ухвалі, позивачем не усунуто та не виправлено.

Наявність низки очевидних та суттєвих недоліків позову, усунення яких не було надто надмірним чи обтяжливим, щоб у визначений строк позивач міг цілком їх виконати, перешкоджає відкриттю провадження у справі. Такий висновок зумовлюється не будь-яким свавільним небажанням суду розглядати звернення до суду, а лише невиконанням процесуальних вимог закону щодо форми та порядку подання позовної заяви. Позивач складає та подає до суду (позовну) заяву, і саме на нього покладено процесуальним законодавством обов`язок її належного оформлення. Розгляд позовної заяви, яка складена без дотримання передбачених ЦПК України вимог, не передбачений положеннями процесуального законодавства.

Саме такий висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 9901/258/20, від 23 лютого 2023 року у справі № 990/70/22, від 08 листопада 2023 року у справі № 120/969/23, а за ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак суддя своєю ухвалою від 10 квітня 2024 року із застосуванням ч.3 ст.185 ЦПК України, у зв`язку з неусуненням позивачем недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, постановив вважати позовну заяву неподаною і повернути таку позивачеві.

Одночасно суддею зазначено, що постановлення даної ухвали не перешкоджає доступу до правосуддя, оскільки згідно із ч.7 ст.185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви. Схожа позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 120/969/23. Дотримання правил судової процедури не є порушенням права на справедливий суд, адже у кожному випадку позивач при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

21 травня 2024 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу суду від 10.04.24. скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанову мотивовано, зокрема, тим, що суд проявив надмірний формалізм у застосування законодавчих положень, чим порушив статтю 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду.

Згідно з протоколом передачі справи раніше визначеному складу суду справу передано судді Тімченко О.В., якою у зв`язку із наведеним вище заявлено самовідвід для уникнення у сторін сумнівів в неупередженості та об`єктивності судді при розгляді справи.

Мотиви та висновки суду

За вимогами ч.ч.1, 2, 9 ст.40 ЦПК України питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі тим судом, який її розглядає, в нарадчій кімнаті. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Підстави для відводу (самовідводу) судді передбачені, зокрема, п.5 ч.1 ст.36 ЦПК України.

Згідно зі ст.15 Кодексу суддівської етики неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи. Суддя не повинен зловживати правом на самовідвід. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у разі неможливості ухвалення ним об`єктивного рішення у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, суддя Тімченко О.В. вже висловила свою чітку і однозначну позицію щодо підстав і мотивів вважати позовну заяву недоданою та повернення такої позивачеві, яка узгоджується з практикою, висловленою у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 640/7310/19, від 20 січня 2021 року у справі № 9901/258/20, від 23 лютого 2023 року у справі № 990/70/22, від 08 листопада 2023 року у справі № 120/969/23, а за ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зазначене відповідає і вимогам ст.ст.13, 36 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Апеляційна інстанція у своїй постанові покликається на прояв судом надмірного формалізму.

Проте в контексті зазначеного, суд звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини стосовно "надмірного формалізму", адже ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичній та ефективній реалізації належного особі права. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належній реалізації права. При цьому покликання апеляційної інстанції на формалізм суду першої інстанції не може нівелювати положень ст.ст.175, 177, 185 ЦПК України.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який, зокрема, забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом ; здійснює аналіз судової статистики, узагальнення судової практики; забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом; забезпечує апеляційні та місцеві суди методичною інформацією з питань правозастосування.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (ч.2); висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (ч.5); висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч.6).

Якщо суддя першої чи апеляційної інстанції не згоден із висновком Верховного Суду, то він може і повинен відступити від нього, бо інакше рішення судді буде неправосудним (не відповідатиме його внутрішньому переконанню). У цьому разі суддя має врахувати висновок тобто викласти його в своєму рішенні і пояснити, чому він вважає за необхідне відступити від нього.

Натомість апеляційним судом при винесення постанови від 21 травня 2024 року не враховано перелічених вище позицій, викладених у постановах Верховного Суду України, на які покликався суд першої інстанції, і не зазначено чому.

Позиція судді Тімченко О.В. щодо неусунення недоліків є сталою, незмінною та непохитною.

Тому з метою уникнення сумнівів у неупередженості та об`єктивності, забезпечення умов, за яких у сторін не виникло б будь-яких сумнівів щодо розгляду справи безстороннім та неупередженим судом, самовідвід Тімченко О.В. підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.36, 40, ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Задоволити заявлений самовідвід судді Тімченко О.В. у цивільній справі № 464/2009/24.

Справу передати для визначення складу суду, визначеному ст.33 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту підписання 18.06.24.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО