Провадження № 22-ц/812/1648/24 Суддя першої інстанції Сухаревич З.М.
Провадження № 22-ц/812/1649/24 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 грудня 2024 року м. Миколаїв Справа № 487/2639/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Тищук Н.О.,

при секретарі судового засідання Колосовій О.М,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Сіхарулідзе Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_3 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2024 року, повний текст якого складено 04 вересня 2024 року, та додаткове рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2024 року, ухвалені під головуванням судді Сухаревич З.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

22 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що12 квітня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 була надана позика в сумі 221 615.80 грн з кінцевим терміном повернення 12 липня 2019 року.

Свій обов`язок за договором позики ОСОБА_1 виконав.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2021 року у справі № 487/8371/19 змінено рішення Заводського районного суду м. Миколаєва та додаткове рішення, а саме стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 138 619.22 грн заборгованості за договором позики від 12 квітня 2019 року, з яких: 72 615. 80 грн сума позики; 31 101.40 грн - пені та 34 902.02 грн 50% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена заборгованість була станом на 13 листопада 2019 року.

Таким чином, ОСОБА_1 має право нараховувати передбачені договором позики компенсації та інші платежі з 14 листопада 2019 року по день внесення грошових коштів на погашення боргу, а саме: 50% річних відповідно до пункту 4.4. договору позики та відповідно до статті 625 ЦК України, яку позивач розрахував до введення воєнного стану; боргу з урахуванням індексу інфляції відповідно до статті 625 ЦК України; компенсацію внаслідок знецінення суми позики відповідно до пункту 4.2 договору.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 12 квітня 2019 року з урахуванням неналежного виконання зобов`язання у сумі 239 422.82 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12 квітня 2019 року у сумі 239 422,82 грн, що становить 6 151,66 доларів США (за курсом НБУ 38,92 за 1 Дол. США на день подання позову 22 березня 2024 року), з яких:

153 172.40 грн - 50% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання;

62 463.90 грн - компенсація відповідно до пункту 4.2 договору та статтями 524, 533 ЦК України,

23 786.52 грн - інфляційне збільшення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 915.38 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки із доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що відповідачем прострочено грошове зобов`язання по стягненню боргу за договором позики, за рішенням суду борг обраховано станом на 13 листопада 2019 року, при цьому вказаний борг повністю погашено тільки 29 лютого 2024 року, а тому у позивача за період з 14 листопада 2019 року по 24 лютого 2022 року (дата визначена позивачем) право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 50% річних з урахуванням часткового погашення заборгованості в межах відкритого виконавчого провадження.

Відповідно до умов пункту 1.1. договору позики наявні підстави для визначення суми боргу в грошовому еквіваленті до іноземної валюти.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 втрати на професійну правничу допомогу у розмірі 33 308 грн.

Не погодившись з рішення та додатковим рішенням суду, ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що враховуючи припинення дії договору внаслідок сплину строку кредитування, а також звернення до суду, та фактичного виконання в повному обсязі, позивач безпідставно посилається на приписи зазначені в пунктах договору позики.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Враховуючи що індекс споживчих цін за зазначений в позові період та визначений судом першої інстанції не перевищував 103% в жодному місяці, вимоги про стягнення втрат від інфляції із позичальника задоволенню не підлягають.

Крім тоговійськовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям підчас дії особливого періоду, які брали або беруть участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Судом першої інстанції взагалі залишено поза увагою питання що до зменшення розміру штрафних санкцій виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Пункти договору передбачають нарахування відсотків за підвищеною ставкою, від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом, а не за кожен день прострочення, та у разі пролонгації договору.

Нарахована позивачем неустойка не відповідає наслідкам порушення відповідачем зобов`язання за договором.

За таких обставин, враховуючи надане законом право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення, а також приймаючи до уваги відсутність будь-яких доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем строків.

Складання позову у даній справі не потребувало аналізу великої кількості документів, справа розглянута у спрощеному провадженні без участі сторін.

Надання правничої допомоги адвокатом у даній справі зводилося до складання та подання позовної заяви, з мінімальною кількістю доказів, які є типовими для даної категорії справ.

У позовній заяві позивач вказав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які складаються з судового збору та орієнтовна сума витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс у зв`язку з розглядом справи не зазначалась.

На підтвердження витрат на правничу допомогу, позивачем надано копію договору про надання правової допомоги, та акти складені між ними.

Жодних платіжних інструкцій, квитанцій про оплату чи інших платіжних документів, що до реальності понесення витрат позивачем не надавалось.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві позивач зазначав, що суд першої інстанції об`єктивно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідач, при складанні апеляційної скарги не зазначає, з якими саме висновками суду першої інстанції він не згоден. Не наводить жодних обґрунтувань такої незгоди. Апеляційна скарга не містить жодних аргументів на спростування висновків суду першої інстанції.

При цьому зміст апеляційної скарги, це фактично набір висновків Верховного Суду, які є не релевантними, щодо справи, що розглядається.

Фактично, як позовна заява так і рішенням суду містять вичерпні відповіді на аргументи відповідача.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 12 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти в сумі 221 615.80 грн, що за курсом НБУ (1 долар США=26,83 грн) на день укладення цього договору еквівалентно 8 260 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в строк і за графіком відповідно до цього договору. Кінцевий строк погашення позики 12 липня 2019 року включно.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєві від 15 вересня 2020 року та додатковим рішенням від 05 жовтня 2020 року у справі № 487/8371/19, зміненими постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 138 619.22 грн заборгованості за договором позики від 12 квітня 2019 року, з яких: 72 61580 грн сума позики; 31 101.40 грн - пені та 34 90202 50% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 175.19 грн судових витрат.

Відповідно до постанови Миколаївського апеляційного суду заборгованість визначена станом на 13 листопада 2019 року.

Згідно з відповіддю приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д. від 21 березня 2024 року № 5427, на депозитний рахунок приватного виконавця кошти від боржника надходили за наступною хронологією: 23 квітня 2021 2000 грн, 14 травня 2021 2000 грн, 19 липня 2021 року 2 000 грн, 26 серпня 2021 року 1 700 грн, 19 жовтня 2021 року 2 500 грн, 11 листопада 2021 року 2 500 грн, 17 січня 2022 року 2 500 грн, 21 лютого 2022 року 2 500 грн, 29 травня 2023 року 10 000 грн, 19 червня 2023 року 10 000 грн, 13 липня 2023 року 15 150.14 грн, 29 липня 2023 року 5 000 грн, 23 грудня 2023 року 5 000 грн, 10 лютого 2024 року 5 000 грн, 29 лютого 2024 року 8 5000 грн.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на таке.

За приписами частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦГІК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів апеляційного суду рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Суд першої інстанції встановив, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики.

Позичальник використав право вимоги повернення усієї суми позики, а також сплати процентів за користування позиченими коштами та пені за порушення умов договору, звернувшись з позовом про стягнення цих коштів у судовому порядку із позичальника. Так, постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2021 року у справі № 487/8371/19 змінено рішення Заводського районного суду м. Миколаєва та додаткове рішення, а саме стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 станом на 13 листопада 2019 року 138 619.22 грн заборгованості за договором позики від 12 квітня 2019 року, з яких: 72 615. 80 грн сума позики; 31 101.40 грн - пені та 34 902.02 грн 50% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Пунктом 4.4. Договору позики сторони передбачили, що у разі несвоєчасного повернення позики, ОСОБА_2 зобов`язався у порядку статті 625 ЦК України сплатити 50% річних у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання, а також сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача проценти за користування позикою та компенсацію інфляційних втрат як це було передбачено у договорі позики ( пункт 4.4. Договору позики).

При цьому апеляційний суд дійшов висновку про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, саме такі вимоги задовольнив апеляційний суд у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 487/8371/19 у розмірі у розмірі 138 619.22 грн. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.

За такого висновок суду першої інстанції з посиланням на умови пункту 1.1. Договору позики щодо наявності підстав для визначення суми боргу в грошовому еквіваленті до іноземної валюти є безпідставними.

Також колегія суддів не погоджується з висновками суду про задоволення позовних вимог щодо компенсації, передбаченої пунктом 4.2 Договору позики, у розмірі 62 463.90 грн.

Приписи пункту 4.2. Договору позики передбачають компенсацію знецінення суми позики внаслідок девальвації гривень. Сума такої компенсації застосовується до кожного чергового платежу згідно з графіком повернення позичальником грошових коштів та розраховується за відповідною формулою.

Отже цим пунктом договору позики передбачено обов`язок позичальника компенсувати внаслідок знецінення суму повернутих грошових коштів відповідно до кожного чергового платежу, саме під час дії строку договору, відведеного сторонами для повернення позичених коштів та цей пункт Договору позики не розповсюджує свою дію після закінчення цього строку, а тому позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 компенсації внаслідок знецінення грошових коштів на підставі пункту 4.2. Договору позики є безпідставними та не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Між тим аргументи апеляційної скарги щодо звільнення відповідача як військовослужбовця від відповідальності за невиконання зобов`язань не заслуговують на увагу, оскільки період, за яким підлягають стягненню суми грошових коштів на підставі статті 625 ЦПК України (з 14 листопада 2019 року по 24 лютого 2022 року), припадає на період, коли ОСОБА_2 відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 не мав статусу військовослужбовця.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу неправильного обрахування втрат позикодавця від інфляції, то апеляційний суд погоджується з обґрунтуванням таких втрат судом першої інстанції та посиланням при цьому на судову практику.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 роз`яснила, що «порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»). Оскільки погашення боргу не відбувалося, правильним є розрахунок позивача, згідно з яким залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць розрахункового періоду перемножений послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та поділений на 100 %. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, віднято основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду».

За такого, до розрахунку включаються усі періоди часу, в тому числі й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Застосування такого порядку визначення інфляційних збитків скаржником не спростовано.

Твердження в апеляційній скарзі про залишення судом першої інстанції поза увагою питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності є неприйнятними, оскільки будь-яких клопотань з цього питання ні відповідачем, ні його представником не заявлялось та позиція відповідача суду першої інстанції не доводилась.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Щодо стягнення судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За результатами перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції позов було задоволено на 73.91%, апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено на 26.09%.

Звертаючись з апеляційною скаргою відповідач сплатив судовий збір в розмірі 2 873.06 грн.

За такого, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги, в розмірі 749.58 грн (2 873.06 грн х 26.09 % = 749.58 грн).

Звертаючись до суду першої інстанції ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 1 915.38 грн.

За такого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 1 415.66 грн (1 915.38 грн х 73.91% = 1 415.66 грн)

За взаємозаліком, загалом з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір в розмірі 666.08 грн.

При розгляді справи в суді першої інстанції позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу 43 906 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції ОСОБА_1 надано: договір про надання правової допомоги від 21 березня 2024 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 609 від 15 травня 2010 року, довіреність від 19 серпня 2019 року, акт-опис № 7 виконаних робіт (наданих послуг) від 23 квітня 2024 року, акт-опис № 1 виконаних робіт (наданих послуг) від 30 серпня 2024 року.

За змістом наданих документів вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 43 906 грн за наступні послуги: консультація клієнта, опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, судової практики з вирішення подібних спорів, 2 години 3 028 грн; підготовка та складання клопотання про залишення без розгляду заяви (відзиву) поданої відповідачем 15 травня 2024 року з підготовкою та наведенням релевантної судової практики 3 години 4 542 грн; підготовка та складання відповіді на відзив, 5 годин 7 570 грн; підготовка та складання письмових доповнень, що містять релевантну судову практику у спірних правовідносинах, 2 години 3 028 грн; підготовка та складання заяви про прийняття додаткового рішення та стягнення судових витрат понесених позивачем у суді першої інстанції, 3 години - 4 542 грн.

В поданій до Миколаївського апеляційного суду заяві ОСОБА_1 також просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені в суді апеляційної інстанції витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 280 грн.

На підтвердження понесених зазначених витрат в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 надано: акт-опис № 1 виконаних робіт (наданих послуг), за змістом якого вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 30 280 грн за наступні послуги: дослідження та аналіз рішення суду першої інстанції, 1 година 1 514; дослідження та аналіз додаткового рішення суду першої інстанції, 05 годин 757 грн; ознайомлення, аналіз апеляційної скарги, 3 години 4 542 грн; консультування клієнта, проведення наради з клієнтом щодо погодження тактики та заходів, які вживатимуться на етапі апеляційного провадження. Обрання правової позиції захисту на стадії апеляційного провадження, 1 година 1 514 грн; підготовка та складання відзиву на апеляційну скаргу ра рішення суду першої інстанції, 12 годин 18 168 грн; підготовка та складання заяви про проведення засідання в режимі відеоконференції поза приміщенням суду, 05 годин 757 грн; складання заяви про надання доказів на підтвердження розміру судових витрат та стягнення судових витрат, 2 години 3 028 грн.

При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу слід врахувати висновки Великої Палати від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

За такого, враховуючи доводи апеляційної скарги про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, незначну складність справи та об`єм виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); проміжок часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); невеликим обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт апеляційний суд дійшов до переконання про необхідність зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції до 10 000 грн, а в суді апеляційної інстанції до 7 000 грн, у зв`язку з істотним перевищенням зазначених сум.

Отже, з врахуванням пропорційності задоволених позовних вимог та вимог апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу надані в суді першої інстанції в розмірі 7 391 грн, та надані в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 173.70 грн, а загалом на суму 12 564.70 грн.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2024 року в мотивувальній та резолютивній частині змінити.

Додаткове рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2024 року скасувати.

Викласти мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

Резолютивну частину оскаржуваного рішення суду першої інстанції викласти в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 153 172 грн 40 коп. - п`ятдесят процентів річних та 23 786 грн 52 коп - інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 12 квітня 2019 року, а також 666 грн 08 коп судового збору та 12 564 грн 70 коп. витрати на професійну правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 13 грудня 2024 року.