ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 672/1310/23

Провадження № 22-ц/4820/1153/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю представниці позивача ОСОБА_1 ,

представниці відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про припинення та визнання права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 28 березня 2024 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення та визнання права власності на земельну ділянку.

АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що 17 квітня 2008 року сторони уклали кредитний договір №HMGWGA00009008, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 67 757 грн 13 коп. строком до 15 квітня 2016 року під 16,56% річних.

В забезпечення виконання свого зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів відповідачка за договором іпотеки від 17 квітня 2008 року передала банку в іпотеку домоволодіння по АДРЕСА_1 , загальною площею 112,2 кв.м, житловою площею 43,5 кв.м (далі житловий будинок). У пункті 35.4 цього договору зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України «Про іпотеку» іпотека поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки. За домовленістю сторін у разі набуття права власності на земельну ділянку іпотекодавець повинен протягом трьох робочих днів повідомити про це іпотекодержателя та протягом тридцяти календарних днів передати її в іпотеку шляхом укладення окремого договору іпотеки.

На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №267772 від 6 лютого 2009 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :14:003:0018, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1 , (далі земельна ділянка). Відповідачка набула право власності на земельну ділянку після укладення договору іпотеки, не повідомила про це банку та не передала земельну ділянку в іпотеку за окремим договором.

9 вересня 2016 року позивач набув право власності на житловий будинок у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв`язку з цим до банку перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок. Водночас право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку припиняється внаслідок набуття позивачем права власності на об`єкт нерухомості, що розташований на ній.

За таких обставин АТ КБ «Приватбанк» просило суд припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку та визнати його право власності на цю ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 28 березня 2024 року позов задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :14:003:0018 (площа 0,1 га), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за АТ КБ «Приватбанк» право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:003:0018 (площа 0,1 га), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» понесені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 5 368 грн.

Суд першої інстанції керувався тим, що на земельній ділянці знаходиться житловий будинок, власником якого є АТ КБ «Приватбанк». У зв`язку з набуттям АТ КБ «Приватбанк» права власності на житловий будинок до нього перейшло право власності на земельну ділянку, відтак право власності ОСОБА_3 на цю ділянку припинено. Оскільки позовні вимоги банку про визнання права власності пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на цей позов не поширюються правила про позовну давність.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що земельна ділянка не є предметом іпотеки, внаслідок чого на неї не може бути звернуте стягнення в порядку визнання права власності на це майно. У зв`язку з переходом права власності на житловий будинок до банку може перейти право власності лише на земельну ділянку, на якій розміщений цей будинок і яка необхідна для його обслуговування, а не на земельну ділянку в цілому. АТ КБ «Приватбанк» знало про порушення свого права з часу реєстрації права власності на житловий будинок і подало позов із порушенням строку звернення до суду, а тому до спірних правовідносин слід застосувати позовну давність.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У своєму відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не застосував правильно норми статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) і не врахував положення статті 387 ЦК України, а також не дотримався приписів статей 4, 5 ЦПК України.

У зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

17 квітня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №HMGWGA00009008, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 67 757 грн 13 коп. строком до 15 квітня 2016 року під 16,56% річних.

В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 17 квітня 2008 року сторони уклали договір іпотеки №HMGWGA00009008, посвідчений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Хмельницької області Якимишиним С.Є. (зареєстровано в реєстрі за №1186), згідно якого ОСОБА_3 передала банку в іпотеку житловий будинок.

Пунктом 35.4 цього договору визначено, що відповідно до статті 6 Закону України «Про іпотеку» іпотека поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки. У разі набуття права власності на земельну ділянку іпотекодавець повинен протягом трьох робочих днів повідомити про це іпотекодержателя та протягом тридцяти календарних днів передати її в іпотеку шляхом укладення окремого договору іпотеки.

На час укладення сторонами договору іпотеки житловий будинок був розміщений на земельній ділянці, яка не перебувала у власності ОСОБА_3 .

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №267772 від 6 лютого 2009 року, виданого Городоцькою міською радою Хмельницької області, ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку.

9 вересня 2016 року АТ КБ «Приватбанк» у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором набуло право власності на житловий будинок (номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме мано 16371005).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 328 ЦК України, згідно з якими (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

В силу статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 78 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно з частиною першою статті 120 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Із положень частини першої статті 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права та припинення дії, яка порушує право (пункти 1, 3 частини другої статті 16 ЦК України).

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону та на власний розсуд.

Підставами набуття права власності є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно, стає його власником. За своєю правовою природою набуття права власності це певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певний об`єкт.

Власник майна вправі вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога власника про витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Іншим способом захисту права власності є вимога про визнання права власності у судовому порядку. Застосування такого способу захисту не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Земельні ділянки є об`єктами права власності.

Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.

За загальним правилом, закріпленим у цих нормах, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих саме умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При цьому у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року (справа №689/26/17) зазначила, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати те, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Отже, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, в силу імперативного законодавчого припису, відбувається перехід права на земельну ділянку, розміщену під цим жилим будинком, будівлею або спорудою, до нового власника, а відповідне право на цю земельну ділянку у попереднього власника припиняється, як зазначено у наведених статях. При цьому перехід права на цю земельні ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи попереднього власника земельної ділянки (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі №910/18560/16).

Завданням цивільного судочинства є належний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, пункт 122, від 30 жовтня 1991 року).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, пункт 106).

Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

У постанові від 22 червня 2021 року (справа №200/606/18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

У справі №920/842/19, яка є аналогічною тій, що переглядає суд апеляційної інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 21 грудня 2021 року дійшов висновку, що вимоги АТ КБ «Приватбанк» про припинення права власності відповідача на земельну ділянку та визнання права власності банку на цю ділянку у зв`язку з набуттям позивачем права власності на іпотечне майно (будівлю АЗС), є неефективним способом захисту, який не призведе до поновлення його права. На думку Верховного Суду, належним способом захисту майнового права банку є заявлення ним вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, тобто пред`явлення віндикаційного позову.

Зібрані докази вказують на те, що при набутті 9 вересня 2016 року права власності на житловий будинок у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки АТ КБ «Приватбанк» набуло право власності на земельну ділянку.

Водночас, заявляючи вимогу до ОСОБА_3 про припинення та визнання права власності на земельну ділянку банк обрав неефективний спосіб захисту порушеного права.

Відтак цей позов АТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані норми закону та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову банку.

Оскільки позов АТ КБ «Приватбанк» не може бути задоволений через обрання позивачем неефективного способу захисту права, то у суду відсутні підстави для вишення питання щодо доведеності позовних вимог і правомірності застосування позовної давності.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні спору суд першої інстанції не застосував правильно норми чинного законодавства та зробив помилковий висновок про обґрунтованість позову АТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з чим ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

В позові АТ КБ «Приватбанк» слід відмовити.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання щодо зміни розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові АТ КБ «Приватбанк» відмовлено, то понесені ним витрати зі сплати судового збору за подання позову не підлягають відшкодуванню. Водночас на АТ КБ «Приватбанк» слід покласти витрати ОСОБА_3 зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633 грн 60 коп.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 28 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1-Д; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) на користь ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 3 633 гривні 60 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 червня 2024 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.П. Корніюк

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Пономаренко Л.Е.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27