Справа № 291/691/24
Ружинський районний суд Житомирської області
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 червня 2024 року
Суддя Ружинського районного суду Житомирської області, Митюк О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про визнання громадянина України таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, -
Заявник ОСОБА_1 звернувсь до Ружинського районного суду Житомирської області з заявою в порядку окремого провадження про про визнання громадянина України таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.
У заяві ОСОБА_1 зазначає, що в 1998 році проходив строкову військову службу, захворів та був демобілізований за станом здоров`я. Рішенням районної призовної комісії, згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про загальний військовий обов`язок й військову службу» від 08.10.1998 року №3 був переданий на облік військово зобов`язаних, у зв`язку із визнанням непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним до військової служби у воєнний час. На даний час одружений, має дружину та сина. Дружина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 12.12.2027 року має інвалідність (2 група) по життєво. Син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 29.11.2021 року має інвалідність (2 група). Згідно Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ст.23 не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язанні:абзац 7: жінки та чоловіки на утриманні яких перебуває повнолітня дитина, яка є особою з інвалідністю 1 чи 2 групи, абзац 11:які мають дружину (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю 1 чи 2 групи.
На підставі вищевикладеного просить суд визнати його таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.
Ознайомившись із заявою та доданими до неї документами, суддя вважає необхідним відмовити у відкритті провадження у цій справі з огляду на таке.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частин 1, 3 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного, позовного та окремого провадження.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 1 статті 293 ЦПК України).
Положеннями пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
За змістом частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, родинних відносин між фізичними особами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 зроблено висновок, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункт 1, 2 частини 1 статті 19 КАС України).
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Для визначення юрисдикції суду у спорі з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також, у зв`язку з чим - прийняттям, проходженням або звільненням - виник спір (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 712/5476/19 ).
Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини 1 статті 4 КАС України).
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби належать до юрисдикції адміністративних судів (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 362/643/21).
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202, затвердженим Верховною Радою України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Надалі, низкою Указів Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався (Указ № 133/2022 від 14.03.2022, Указ № 259/2022 від 18.04.2022, Указ № 341/2022 від 17.05.2022, Указ № 573/2022 від 12.08.2022, Указ № 757/2022 від 07.11.2022, Указ № 58 від 06.02.2023, Указ № 254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023, № 734/2023 від 07.11.2023).
На момент розгляду справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) як необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи.
Викладені у заяві ОСОБА_1 вимоги пов`язані з доведенням наявності підстав для його звільнення з військової служби під час воєнного стану.
Отже, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а тому підлягають вирішенню в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.
Згідно висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 23.01.2023 року у справі № 214/1309/21 приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання справи про встановлення факту) не повинен використовуватися учасниками для оцінки обставин, які становлять предмет доказування у адміністративному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим. За таких обставин спір підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.
Тому з урахуванням вищевикладеного приходжу до переконання про відмову у відкритті провадження по справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 про визнання громадянина України таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.
Керуючись ст.ст.10,17,44,260,315,353 ЦПК України, суддя, -
У відкритті провадження у цивільній справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 про визнання громадянина України таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації - відмовити.
Роз`яснити заявнику, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк.

Суддя О. В. Митюк.