ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року

м. Харків

справа № 619/5302/23

провадження № 22-ц/818/3519/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Пилипчук Н.П., Маміної О.В.

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харків апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31 липня 2024 року ухвалене у складі судді Жорняка О.М.,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про захист права власності, усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю - будинком АДРЕСА_1 ( надалі Будинок) шляхом виселення ОСОБА_2 з Будинку, визнання права власності на Будинок та стягнення матеріальної шкоди в розмірі 129256, 57 грн та моральної шкоди в розмірі 5000000,0 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є власником Будинку на підставі договору купівлі-продажу від 21.10.2014. У Будинку не проживала, оскільки він потребував ремонту, проте у ньому зберігались її речі: меблі, особисті речі та адвокатський архів. У 2020 році вона випадково дізналась, що в Будинку зареєстровані сторонні їй особи : ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та її син, які є членами родини ОСОБА_2 , а також про проживання у її будинку ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_8 . Зазначені особи були переселенцями з Луганської області. У жовтні 2020 року вона письмово повідомила зазначених осіб про необхідність виселення та звернулась до суду з позовом про виселення саме зареєстрованих в її будинку осіб, які не є членами її родини і є сторонніми їй особами. Оскільки споживання зазначеними особами комунальних послуг спричиняло їй матеріальну шкоду, з метою захисту свого права власності та зменшення розміру завданої їй шкоди, вона звернулась до АТ «Харківгаз» та АТ « Харківобленерго» з приводу відключення Будинку від газо - та електропостачання.

Проте, ОСОБА_2 звернувся в 2021 році до суду з позовом про визнання договору купівлі продажу Будинку від 21.10.2014 укладеному між ОСОБА_3 та позивачкою недійсним, визнання за ним права власності на її будинок та здійснив незаконне самовільне підключення до газопостачання та електропостачання. ОСОБА_3 , яка є відповідачем у справі за позовом ОСОБА_2 факт укладення договору купівлі продажу Будинку з позивачкою заперечує, хоча отримала від неї повну суму оплати за Будинок. Крім цього на підставі ухвали суду від 26.01.2023 по справі №619/2293/21 за позовом ОСОБА_2 їй було заборонено « проникнення до житла» і вона не мала можливості перешкодити самовільному підключенні відповідача до газової мережі Будинку з травня по грудень 2021 року. 07 грудня 2022 року протоколом засідання комісії з розгляду актів про порушення Дергачівського відділення АТ «Харківгаз» було встановлено самовільний демонтаж лічильника газу у Будинку, у зв`язку з чим їй як власнику Будинку було донараховано об`єми необлікованого природного газу в обсязі 4961, 08 м3 за період з 12.05.2021 по 12.11.2021 у розмірі 129256, 57 грн. Зазначена сума підлягає стягненню з ОСОБА_2 , оскільки саме він фактично мешкає в Будинку та користується газом. Через відсутність можливості користуватися своєю власністю, що відображається на стані її здоров`я та соціальних зв`язках, вимагає витрачати особистий час позивачці завдано моральну шкоду в розмірі 5000000,00 грн.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 31 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Усунено перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 . В іншій частині у задоволені позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 1211 гривень 20 копійок

Рішення мотивовано тим, що на підставі наданих ОСОБА_1 доказів встановлено, що позивач є єдиним власником спірного Будинку. ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивачки та проживає в Будинку без достатніх правових підстав, тому власник має право вимагати усунення порушень свого права власності шляхом виселення. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не повно встановлені обставини у справі та зроблено висновки, що не відповідають дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Судом не було досліджено та враховано, що в результаті винних, протиправних дій відповідача вона була позбавлена житла, речей та адвокатського досьє, яке зберігалось у Будинку. Сам факт звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про оспорювання договору купівлі продажу Будинку та визнання на нього права власності, позиція ОСОБА_3 у справі за позовом ОСОБА_2 , застосування у цій справі заходів забезпечення позову свідчить про протиправну та винну поведінку відповідачів та оспорювання ними належного позивачці права власності на Будинок. Тому вона просила суд визнати за нею право власності на Будинок відповідно до вимог ст. 392 ЦК України. Проте судом без відповідного обґрунтування у задоволені позову в цій частині відмовлено. Оскільки ОСОБА_2 незаконно проживає в Будинку, вона не мала можливості перешкодити самовільному підключенню відповідачем Будинку до газо - та електропостачання. Вона надала суду належні та допустимі докази на підтвердження факту завдання їй діями відповідача матеріальної та моральної шкоди, проте суд ним належної оцінки не надав та дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. ОСОБА_2 порушував та продовжує порушувати її право власності. В результаті його протиправної поведінки позивач позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися власністю, що тривалий час завдає їй глибоких фізичних так і психічних страждань та є доказом факту завдання їй моральної шкоди. Також зазначила, про розгляд справи в суді першої інстанції за її відсутності, яку не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, що є безумовною підставою для скасування рішення.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 проживав у Будинку. Позовна заява ОСОБА_1 у дійсній справі містить дані про реєстрацію та проживання відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , де відповідач і проживає фактичноУ будинку до їх фактичного виселення на підставі рішення суду проживали тільки члени сім?ї ОСОБА_2 , що достовірно було відомо позивачці, яка звертаючись до суду із позовною заявою у справі №619/4887/20 пред`явила позов виключно до осіб, які там проживали. ОСОБА_2 та його дружина серед кола відповідачів у справі №619/4887/20 відсутні, що в тому числі доводиться і викладеними у рішенні суду висновками. Рішення суду у справі №619/4887/20 було виконано, про що свідчить заява ОСОБА_1 від 12 жовтня 2023 року, що подана Дергачівського ВДВС у Харківському районі СМУ МЮ за змістом якої жодної особи приміщенні немає, будинок зданий під охорону. Доказами виконання зазначеного рішення суду є також акти державного виконавця від 06 жовтня 2023 року та від 12 жовтня 2023 року відповідно до яких у будинку мешкала тільки ОСОБА_6 , яка не могла його покинути в силу похилого віку та 08 жовтня 2023 року самостійно виїхала з нього. Звернення позивача до суду з позовом про визнання правочину недійсним та визнання права власності на Будинок та забезпечення позову у цій справі не може розцінюватись як створення перешкод ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні майном.

ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив її апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а скарга ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Згідно даних копії дублікату договору купівлі продажу від 21.10.2014, копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вбачається, що 21.10.2014 за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 23)

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2021 року, зміненим постановою Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року, що залишені без змін постановою Верховного Суду від 28 червня 2023 року усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом виселення з вказаного будинку ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та неповнолітнього, ОСОБА_9 ( т.1 а.с. 226 245).

Зазначеним рішенням встановлено, що в належному ОСОБА_1 житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають в ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

Відповідно до протоколу засідання комісії з розгляду актів порушення від 07 грудня 2022 року проведено донараховано об`єми необлікованого природного газу в обсязі 4961, 08 м3 за період з 12.05.2021 по 12.11.2021 у розмірі 129256, 57 грн (т.1 а.с. 10).

Відповдно до акту-розрахуноку не облікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу і його вартості від 07 грудня 2022 року донараховано об`єми необлікованого природного газу в обсязі 4961, 08 м3 за період з 12.05.2021 по 12.11.2021 у розмірі 129256, 57 грн. (т.1 а.с.11)

Відповідно до припису від 12.11.2021 виданого ОСОБА_1 встановлено несанкціоноване відновлення газопостачання.(т.1 а.с.12)

Даними копій протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 24.06.2020 останнім зазначена адреса місця проживання: АДРЕСА_1 . ( т.1 а.с. 45 48).

Ухвалою Котелевецького районного суду Полтавської області від 26.01.2023 у справі №619/2293/21 зх заборонено ОСОБА_1 відчуження у будь-який спосіб : 1) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку літ. «А-1» загальною площею, 93,8 м2, житловою площею 51,5 м2 з обслуговуючими спорудами: огорожі № 4, 6, хвіртки № 3; 2) земельної ділянки, площею 0,029 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :00:002:0575, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Заборонено ОСОБА_10 відчуження у будь-який спосіб:1) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку літ. «Б-2» загальною площею 113,5 м2, житловою площею 62,6 м2 з обслуговуючими надвірними будівлями і спорудами: льох літ. «Г», гараж літ. «Е», вбиральня літ. «Ж», вигрібна яма літ. «З», огорожа № 1, хвіртка № 5, колонка № 2;2) земельної ділянки, площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :00:002:0576, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .(т.1 а.с. 38 43)

Згідно даних копії довідки від 11.12.2014 ( т.1 а.с. 127 зворот), акту державного виконавця від 06.10.2023, копії зави ОСОБА_1 про закінчення виконавчого провадження, постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 12.10.2023 ( а.с. 132, 133, 133 зворот) рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2021 року, змінене постановою Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року виконане належним чином.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

За положеннями частини першої - третьої статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною третьою статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав`язку між порушенням та моральною шкодою.

Верховний Суд України у Постанові Пленуму № 4 від 31.03.1995 вказав, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується за наявності деліктних правовідносин, які включають протиправні дії, вину, причинний зв`язок та наявність шкоди.

Відповідно до вимог ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, або задоволення позовних вимог у випадку ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, зазначених у позові.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження№ 61-3438сво21) зазначено, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Предметом позову ОСОБА_1 є усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з Будинку, визнання за нею права власності на Будинок та стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, проте помилково вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з Будинку підлягають задоволенню.

В супереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів вселення ОСОБА_2 до житлового будинку після виконання рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2021 року, зміненого постановою Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року у справі №619/4887/20 . ОСОБА_2 не був залучений до участі у справі в якості співвідповідача. Обставини його проживання в будинку вищезазначеним рішеннями суду не встановлені.

Твердження позивачки про створення відповідачами перешкод у користуванні та розпорядженні належним позивачу Будинком належними та допустимими доказами не підтверджено.

Звернення ОСОБА_2 з позовом про визнання укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору купівлі продажу Будинку недійсним та визнання за ним права власності на Будинок не є підставою для захисту належного їй права власності шляхом визнання за нею права власності на Будинок, оскільки станом на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції право власності на цей будинок зареєстровано у встановленому порядку за позивачкою.

Тому суд обґрунтовано відмовив позивачці у задоволенні позову про визнання права власності на Будинок.

Судова колегія також погоджується з висновком суду про недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Протокол засідання комісії з розгляду актів порушення від 07 грудня 2022 року, акт-розрахунок не облікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу і його вартості від 07 грудня 2022 року, припис від 12 листопада 2021 року, акт про порушення серії та номер К 006190 від 12 листопада 2021 року були складені у присутності ОСОБА_1 та нею погоджені. Жодних заперечень щодо того, що ОСОБА_1 не підключала самостійно газ, остання не заявляла, у відповідних графах такі зауваження ОСОБА_1 відсутні.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 проживав у Будинку, що належить позивачці, перешкоджав останній у проживанні в Будинку та самовільно підключив Будинок до газо та електропостачання чим завдав позивачці матеріальну та моральну шкоду.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, а доводи ОСОБА_1 викладених судом висновків не спростували, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення.

Що стосується розподілу судових витрат, то це питання суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Керуючись ст.259, п. 2 ч.1 ст. 374,376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволенн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31 липня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю відмовити.

Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ОСОБА_2 1816 (одну тисячу вісімсот шіснадцять) грн 80 коп судового збору сплаченого в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2024 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук