ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

24 квітня 2024 року

м. Харків

справа № 645/548/23

провадження № 22-ц/818/227/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Носової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 21 вересня 2023 року, ухвалене суддею Іващенко С.О.,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати за нею право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 в порядку розподілу спільного майна подружжя.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що 19 жовтня 2002 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_1 , який наразі не розірвано, в період шлюбу сторонами було придбано по договору купівлі-продажу від 19 березня 2009 року житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 . Земельна ділянка не приватизована. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чудовською М.С., р.№ 1378. Покупцем виступав відповідач по справі. Даний житловий будинок був придбаний за сумісні гроші, вона весь час працювала та отримувала заробітну плату.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 21 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірний житловий будинок сторонами придбано за сумісні кошти, вказує, що весь час працювала та отримувала заробітну плату. Вказує, що з моменту придбання спірного будинку проживали в ньому разом, хоча в ньому ніхто не був зареєстрований. В даний час стосунки між сторонами погіршилися, та позивач з неповнолітнім сином вимушена була переїхати до матері, зазначає, що шлюб між сторонами не розірвано. Наголошує, що гроші для придбання квартири сторони збирали, позичали у знайомого, але батьки відповідача на придбання будинку гроші в сумі 100 000 грн. не давали. Вказує, що будинок придбали недобудованим і за 14 років було зроблено багато будівельних робіт за спільні сімейні кошти. Зазначає, що суд першої інстанції помилково вказав, що сторони з сином до придбання будинку проживали в квартирі батьків відповідача. Звертає увагу суду на те, що не надано доказів дарування батьками грошей відповідачу. Вважає, що відповідач не довів той факт, що спірний будинок придбаний саме за його особисті кошти.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок був придбаний за кошти, отримані з продажу квартири, яка належала на праві власності батьку позивача ОСОБА_3 , відтак суд доходить висновку, що спірний житловий будинок був придбаний за особисті кошти відповідача, а відтак є його особистою приватною власністю.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 19 жовтня 2002 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1304 (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 ).

В період шлюбу сторонами було придбано майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т.Д. від 13.03.2009 року батько відповідача ОСОБА_3 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до п.2.1 Зазначеного договору продаж здійснено за 333775 гривень.

19.03.2023 року відповідачем, відповідно Договору купівлі продажу житлового будинку, посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С. було придбано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою

АДРЕСА_3 зазначеного договору продаж вчинено за суму 86000 грн.

Згідно п. 5 вказаного договору покупець придбає вказаний житловий будинок з надвірними будівлями за згодою дружини ОСОБА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на зазначену квартиру зареєстровано на відповідача ОСОБА_1 (а. с. 16).

Отже, спірна квартира набута подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке набуте одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета набуття цього майна інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17, провадження №14-325цс18), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 (провадження №61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Отже, підсумовуючи викладене, слід дійти висновку про те, що той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, відтак, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Для застосування ст.57 СК України має бути доведено, що майно було набуте за час шлюбу саме за кошти, які належали ОСОБА_1 особисто. Останній стверджував, що такі кошти були подаровані йому особисто його батьками. Суд першої інстанції вважав таку обставину доведеною.

Цивільним кодексом України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України).

Частиною 5 ст.719 ЦК України передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Неоподаткований мінімуму доходів громадян становить 17 гривень, а відтак п`ятдесятикратний розмір становить 850 грн.

Отже, твердження ОСОБА_1 про те, що йому його батьки подарували 100 000 грн. на покупку спірного нерухомого майна не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вказана сума перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а тому такий договір дарування коштів, про який зазначає ОСОБА_1 , підлягав нотаріальному посвідченню.

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки, а саме ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , які доводяться ОСОБА_1 відповідно братом та батьками. Зазначені свідки підтвердили той факт, що ОСОБА_1 його батьками були подаровані кошти для придбання спірного нерухомого майна.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Колегія суддів вважає, що пояснення свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки зазначені свідки є близькими родичами відповідача та зацікавлені у вирішенні справи на його корсить.

Отже, відповідачем не надано достовірних і переконливих доказів, що спірна квартира була придбана саме за кошти, вилучені від продажу однокімнатної квартири, тому висновок суду про те, що ці кошти йому були подаровані не ґрунтується на матеріалах справи.

Також матеріали справи не містять доказів того, що кошти, за які була придбана квартира перебували у особистій приватній власності позивача з інших підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що спірна квартира є спільним майном сторін та підлягає поділу шляхом визнання права позивачки на 1/2 частину спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, а тому рішення суду на підставі п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 21 вересня 2023 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 1721,25 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова