Дата документу 18.06.2024 Справа № 333/95/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1342/24 Головуючий у 1-й інстанції: Холод Р.С.
Є.У.№ 333/95/24 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Кухаря С.В.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференціїї подання державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Рибалко О.С. про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не зареєстроване в установленому порядку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Боровський Валерій Антонович, на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

05.01.2024 державний виконавець Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Рибалко О.С. звернулась до суду із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, відносно боржника ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 .

Заява мотивована тим, що на виконанні в Комунарському відділі державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 68186084 з примусового виконання виконавчого листа №333/4770/20, виданого 17.01.2022 Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 1 000 000 грн. та майнової шкоди в розмірі 232 218,05 грн.

18 січня 2022 року відкрито виконавче провадження.

В ході перевірки майнового стану боржника ОСОБА_1 державним виконавцем було виявлено нерухоме майно, зареєстроване за боржником, а саме: 1/3 частка однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.07.2023, однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної приватної часткової власності належить: 1/3 ОСОБА_3 (мати боржника), 1/3 ОСОБА_1 , 1/3 ОСОБА_4 (син боржника).

Під час здійснення заходів, спрямованих на виконання вироку суду, встановлений факт смерті співвласника нерухомого майна ОСОБА_3 , що підтверджується актовим записом про смерть № 5184 від 12.08.2014. Державним виконавцем встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , яка сталася 09.08.2014, із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Проте, боржник ОСОБА_1 , починаючи з 20.12.1989 і по теперішній час був зареєстрований разом зі спадковцем за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначає державний виконавець, єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Враховуючи зазначене, державний виконавець просив суд надати дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно, яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме: на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , частка якої належить ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), і яку за законом має прийняти у спадок боржник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2024 року задоволено подання державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Рибалко О.С. про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не зареєстроване в установленому порядку.

Звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), а саме: 1/3 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке не зареєстроване за останнім в установленому законом порядку, а зареєстровано за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), реєстраційний номер майна №25065965.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Боровського В.А., подав апеляційну скаргу,в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову про відмову у задоволенні подання. В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність у ОСОБА_1 права на спадщину 1/3 частку квартири, що залишилася після смерті його матері. Вважає, що суд першої інстанції не врахував того факту, що ОСОБА_1 виконує судове рішення, з його пенсії, яка призначена йому по інвалідності, відраховується 50% розміру на користь стягувача.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Прядко Д.В., який представляє інтереси стягувача ОСОБА_2 , зазначає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим. Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що боржник успадкував 1/3 частку квартири, що залишилася після смерті його матері ОСОБА_3 . Як встановлено судом боржник постійно проживав і був зареєстрований разом із спадкодавцем в зазначеній вище квартирі, із заявою про відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертався, а отже у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України він вважається таким, що прийняв спадщину і належна спадкодавцю 1/3 частка квартири у відповідності до ст.1268 ч.5 ЦК України належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Доводи апеляційної скарги про те, що вказану частку квартири успадкував син боржника, який є онуком померлої не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. Боржник відбуває покарання в місцях позбавлення волі і з часу набуття вироком законної сили на користь потерпілої в примусовому порядку стягнуто тільки 2 134 грн.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника боржника адвоката Боровського В.А., заперечення представника стягувача адвоката Прядка Д.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст.374, ч.3 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 48 Закону встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно частини третьої, четвертої статті 50 Закону у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , який перебуває в місцях позбавлення волі, ухиляється від виконання вироку суду в частині відшкодування моральної і майнової шкоди, залишок заборгованості за виконавчим провадженням становить 1 341 531 грн. Боржник успадкував 1/3 частку квартири після смерті матері, проте не оформив свої спадкові права і не зареєстрував у встановленому законом порядку свої право власності, а тому у відповідності до ст.440 ч.10 ЦПК України є підстави для звернення стягнення на вказану частку квартири.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у державного виконавця знаходиться виконавче провадження - ВП № 68186084 з виконання виконавчого листа № 333/4770/20 від 17.01.2022 року, виданого 17.01.2022 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 1 000 000 грн. та спричинену матеріальну шкоду в розмірі 232 218,05 грн.

18.01.2022 року головним державним виконавцем, керуючись ст.ст. 3, 4 , 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копію якої разом з супровідним листом за вих. №574/13, 3-39, в порядку ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» направлено сторонам виконавчого провадження для відома та виконання. Рішення суду боржником на сьогоднішній день не виконано.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.07.2023 року вбачається, що однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної приватної часткової власності належить: 1/3 ОСОБА_3 (мати боржника), 1/3 ОСОБА_1 , 1/3 ОСОБА_4 (син боржника).

Згідно з актовим записом про смерть від 12.08.2014 року № 5184 ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно інформації з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради на момент смерті ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_1 (боржник) та його син ОСОБА_4 .

Як вбачається з відповіді Шостої державної нотаріальної контори від 13.12.2023 року на запит державного виконавця, після померлої ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась, із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався (а.с. 53-61).

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути перешкодою для проведення виконавчих дій щодо виконання вироку суду.

ОСОБА_1 , який наразі відбуває покарання (11 років позбавлення волі) в ДУ «Петрівська виправна колонія» № 49 від спадщини не відмовлявся та відповідно із заявою про прийняття спадщини не звертався, проте був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що саме ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після померлої ОСОБА_3 є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що спадкоємцем після померлої ОСОБА_3 є її онук ОСОБА_4 син боржника жодними доказами не підтверджуються та суперечать положенням ст.ст. 1268, 1273, 1258 ЦК України.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги постійно проживав і був зареєстрований разом із спадкодавцем в зазначеній вище квартирі, із заявою про відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертався, а отже у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України він вважається таким, що прийняв спадщину і належна спадкодавцю 1/3 частка квартири у відповідності до ст.1268 ч.5 ЦК України належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Син боржника ОСОБА_4 є спадкоємцем другої черги і не набув права на спадкування, оскільки спадкоємець першої черги від спадщини не відмовився, нотаріально посвідчений договір або рішення суду про зміну черговості права на спадкування відсутні.

Посилання боржника в апеляційній скарзі на те, що він виконує вирок суду, оскільки з його пенсії здійснюються відрахування на користь потерпілої, а тому відсутні підстави для звернення стягнення на його спадщину, є неспроможними. Виконання ОСОБА_1 вироку суду є його обов`язком. Щомісячні відрахування із доходів засудженого у розмірі по 429 грн. не свідчать про належне виконання останнім обов`язку з відшкодування шкоди потерпілій.

Звернення стягнення на 1/3 частку квартири не позбавляє права власності інших співвласників на належні їм частки.

Аналіз викладеного свідчить про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а тому у відповідності ідо норм статей 374,375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2024 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

С.В. Кухар