242/871/24
12 червня 2024 року Селидівський міський суд Донецької області в складі головуючого - судді Черкова В.Г., при секретарі Носаль А.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру,-
ВСТАНОВИВ:
22.05.2024 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом.
Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.
В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Під час шлюбу було придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Шлюб з відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу, сторони дійшли згоди щодо добровільного та самостійного поділу квартири та вона віддала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 65 000,00 грн. в присутності двох свідків, в рахунок вартості квартири. Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки, складеного 28.03.2024 року, ринкова вартість спірної квартири складає 129 930,00 грн. Тобто, вона сплатила чоловікові половину вартості квартири, яка встановлена на сьогоднішній день. Відповідач фактично, взявши грошові кошти за половину вартості квартири, яка є спільною сумісною власністю, надав згоду на те, щоб квартира належала їй, повідомивши, що йому потрібні гроші, а квартира не потрібна. Отже відповідач отримав компенсацію за свою частину майна. У зв`язку з чим, просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 53,2 м. кв., житловою площею 37,9 м.кв.
Відповідач відзив на позовну заяву не надав.
Заяви та клопотання сторін.
Позивач надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22.05.2023 року провадження у зазначеній цивільній справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.06.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки". Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі "Странніков проти України", де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі„ розумності строку".
З урахуванням зазначеного особа, яка не була присутньою під час розгляду справи, має право на адекватну, скорочену процедуру скасування рішення, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Судом на підставі наданих матеріалів встановлено, що згідно свідоцтва про одруження 21.11.1998 року було зареєстровано шлюб між сторонами, якій було розірвано на підставі рішення Селидівського міського суду Донецької області від 13.12.2011 року.
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори Шарафєєвою І.В., 20.02.2004 року ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 53,2 м.кв., житловою площею 37,9 м.кв.
Технічний паспорт на квартиру видано на ім`я ОСОБА_2 .
Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Селидівського бюро технічної інвентаризації №2893676 від 23.02.2004 квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності у частці 1/1 належить ОСОБА_2 .
Згідно висновку про вартість об`єкту оцінки від 28.03.2024 року, наданої суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 , ринкова вартість трьохкімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на дату оцінки становить 129930,00 грн.
Згідно розписки від 08.11.2011 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , отримав від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , грошові кошти у розмірі 65 000(шістдесят п`ять тисяч)грн. в рахунок вартості квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Претензій щодо квартири та майнових спорів до ОСОБА_1 не маю. Готівки отримав у повному обсязі.
Свідок ОСОБА_4 в своїх поясненнях зазначив, що він проживає за адресою: АДРЕСА_3 та є сусідом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . У 2011 році в його присутності були передані грошові кошти у розмірі 65 000,00 грн. від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , як розрахунок за квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 .
Свідок ОСОБА_5 в своїх поясненнях зазначила, що вона є сусідкою сторін, проживає за адресою: АДРЕСА_3 . У січні 2011 році в її присутності були передані грошові кошти у розмірі 65 000,00 грн. від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розрахунок вартості квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Виходячи зі змісту позову, наданих суду матеріалів, пояснень свідків, вбачається, що сторони дійшли згоди про добровільний поділ майна шляхом виплати відповідачу ОСОБА_2 грошової компенсації. Прийнявши грошові кошти від ОСОБА_1 відповідач підтвердив свою згоду на грошову компенсацію за свою частку квартири, що підтверджується розпискою, в якій він вказав, що отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 65 000, грн.. в рахунок вартості квартири, претензій щодо квартири та майнових спорів до ОСОБА_1 не має.
Крім того, відповідно до звіту про оцінку майна, сплачена позивачем грошова компенсація за квартиру є співмірною до реальної вартості частки, на яку має право ОСОБА_2 .
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст..5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст..41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно ст..63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ч.1 ст.64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 368 ЦК передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно ст.. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великою Палатою Верховного Суду України у постанові від 21 листопада 2018 року у цивільній справі № 372/504/17 (касаційне провадження № 14-325цс18).
Згідно ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.
Згідно роз`яснень, які маються в постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України(частина четверта статті 71 СК України).
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , про визнання права власності на квартиру задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 53,2 м. кв., житловою площею 37,9 м.кв.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.
Суддя В.Г.Черков