КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/9554/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/17140/23

30 квітня 2024року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Грегуля О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 зазначала, що 28 липня 2021 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Однак, спільне життя сторін не склалося, вони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть і позивачка не має наміру поновлювати шлюбні відносини з відповідачем.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб, актовий запис № 1610, складений Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який зареєстрували 28 липня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 09 березня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, викладені ним у клопотанні про надання строку для примирення та не надав сторонам відповідного строку. Вважає, що між сторонами не втрачено взаєморозуміння, а тому розірвання шлюбу не відповідає їх спільним інтересам.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що рішення про розірвання шлюбу прийнято нею виважено та розсудливо, вона не бажає перебувати в шлюбі з відповідачем, подальше їх спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам, а примушування до шлюбних відносин не допускається. Збереження шлюбу суперечить її правам та інтересам.

З огляду на вище викладене просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 28 липня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Святошинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Спільних дітей сторони не мають.

Сімейне життя позивачки та відповідача не склалось, сторони не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, у позивачки відсутні наміри на збереження шлюбу, поновлювати сімейно-шлюбні відносини вона бажання не має.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 зазначала, що шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинені, спільне господарство сторони не ведуть, шлюб існує лише формально і примирення не можливе.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка під час розгляду справи в суді першої інстанції не мала наміру зберігати свій шлюб.

Відповідно до статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що подальше спільне життя сторін по справі, як подружжя і збереження їх шлюбу суперечить їх інтересам, позивачка заперечувала можливість збереження шлюбу з відповідачем.

Таким чином, зважаючи на наведені вище норми права і встановивши, що між сторонами фактично не існує шлюбно-сімейних стосунків, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам позивачки, яка відмовлялася зберегти шлюб з відповідачем, суд першої інстанції, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив порушення процесуальних норм та не надав сторонам строк для примирення.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 лютого 2024 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні заявленого ним клопотання про надання сторонам строку для примирення з тих підстав, що у клопотанні не викладено обставин і не зазначено конкретних доказів, які б свідчили про наявність у відповідача наміру на примирення.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Отже, призначення строку для примирення у даному випадку суперечило б інтересам сторін та моральним засадам суспільства, оскільки позивачка визначилася зі своєю позицією щодо предмету спору, що у свою чергу виключало вжиття заходів щодо примирення.

Вирішуючи справу про розірвання шлюбу, суд має встановити, чи перебувають сторони у шлюбі, коли і ким шлюб зареєстрований, чи наявна вільна згода жінки та чоловіка на перебування у шлюбі, чи не примушує один із подружжя іншого - перебування у шлюбі. Також суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причин позову про розірвання шлюбу, чи можливе подальше спільне життя подружжя та можливе збереження шлюбу.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив дату реєстрації шлюбу між сторонами, з`ясував, що між ними повністю припинені шлюбні відносини, примирення між подружжям неможливе.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.

За таких обставин, врахувавши позицію кожної із сторін у справі та установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В подальшому, у разі виникнення між сторонами почуття любові та взаємоповаги, не позбавляє їх права зареєструвати новий шлюб.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: