ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу представника позивача адвоката Борисенко Альони Вікторівни на рішення Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2024 року, яке ухвалено суддею Козловим Д.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 01 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» надалі АТ «Українська залізниця») про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 2004 року ОСОБА_2 працює на підприємстві відповідача на різних посадах у Криворізькій дистанції захисних лісонасаджень РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця.

За період з 2017-2021 роки йому надавалась щорічна тарифна відпустка та він користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка відповідно до умов колективного договору мала складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, йому не була доплачена допомога на оздоровлення в сумі 1095 грн., оскільки за наказом № 108 він був у відпустці протягом 18.09.2017 року - 16.10.2017 року з виплатою допомоги на оздоровлення в сумі 2105 грн.; за наказом № 43 він був у відпустці протягом 18.05.2018 року - 01.06.2018 року з виплатою допомоги на оздоровлення в сумі 2202,50 грн., внаслідок чого йому не була доплачена допомога на оздоровлення в сумі 1520,50 грн.; за наказом № 12 він був у відпустці протягом 03.04.2019 року - 17.04.2019 року з виплатою допомоги на оздоровлення в сумі 2401,25 грн., внаслідок чого йому не була доплачена допомога на оздоровлення в сумі 1771,75 грн.; за наказом № 55 він був у відпустці протягом 01.07.2020 року - 10.07.2020 року з виплатою допомоги на оздоровлення в сумі 2746,25 грн., внаслідок чого йому не була доплачена допомога на оздоровлення в сумі 1976,75 грн.; за наказом № 14 він був у відпустці протягом 05.04.2021 року - 14.04.2021 року з виплатою допомоги на оздоровлення в сумі 2837,50 грн., внаслідок чого йому не була доплачена допомога на оздоровлення в сумі 3162,50 грн., - тому загальна сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення становить 9526,50 грн., яка досі не виплачена позивачу.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з відповідача недоплачену суму матеріальної допомоги за період з 2017 по 2021 роки в розмірі всього 9526,50 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з пропуском строку передбачено ч.2 ст. 233 КЗпП України для звернення до суду.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на час виникнення спірних правовідносин протягом 2017-2021 рр. діяла редакція ч.2 ст.233 КЗпП України, яка передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Тому позивач, який звернувся до суду із даним позовом у грудні 2023 року не пропустив строку звернення до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача заперечив проти довоів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду як законне і обґрунтоване без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 працює у Криворізькій дистанції захисних лісонасаджень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця начальником виробничої дільниці з озеленення.

За розрахунком структурного підрозділу «Криворізької дистанції захисних лісонасаджень» ОСОБА_1 отримав матеріальну допомогу при виході у відпустку за вересень 2017 року в сумі 2105 грн..; за травень 2018 року - 2202,50 грн., за березень 2019 - 2401,25 грн., за жовтень 2020 року - 2746,25 і за вересень 2021 року - 2837,50 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом п. 3.1.13 Колективного договору Криворізької дистанції захисних лісонасаджень на 2015 рік, який є чинним станом на час виникнення спірних правових відносин, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с. 31-40).

Доказів на підтвердження нарахування та виплати допомоги на оздоровлення у іншому розмірі відповідачем суду не надано.

Отже, суд, розглянувши справу, встановив, що у 2017-2021 роках позивачу при наданні відпусток надавалась за його заявою матеріальна допомога на оздоровлення відповідно до п. 3.1.13 Колективного договору, які є чинними, яка відповідно повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати такої матеріальної допомоги.

Однак в порушення Колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення позивачу надавалась частково протягом 2017-2021 років, тобто в розмірі, що не відповідає розміру, встановленому умовами вказаного Колективного договору.

Так суд зазначив, що за Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2000 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2325 грн.

На підставі Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2401,25 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4723 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2627,50 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6000 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2837,50 грн.

Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за вказаний період з боку відповідача становить 9526,50 грн. ((3200 2105) + (3723 2202,50) + (4173 2401,25) + (4723 2746,25) + (6000 2837,50) = 9526,50).

До такого висновку суд прийшов, враховуючи, що прийняття 31.03.2017 року спільної постанови керівництва СП «Криворізької дистанції захисних лісонасаджень» РФ «Придніпровська залізниця» і голови ППО СП «Криворізької дистанції захисних лісонасаджень» РФ «Придніпровської залізниці» № ППО ППЧ-2 08/17, про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийнята не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., що було більше за 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, тому при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню саме п. 3.1.13 Колективного договору СП «Криворізької дистанції захисних лісонасаджень», враховуючи зміст п. 1.3 вказаного Колективного договору.

Так само прийняття 10 червня 2021 року спільної постанови керівництва СП «Криворізької дистанції захисних лісонасаджень» РФ «Придніпровська залізниця» і голови ППО СП «Криворізької дистанції захисних лісонасаджень» РФ «Придніпровської залізниці» № ППО ППЧ-2 14/21 про застосовування замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 1 січня звітного року» є також діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийнята не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6000 грн., що було більше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 1 січня звітного року, тому при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню саме п. 3.1.13 Колективного договору СП «Криворізької дистанції захисних лісонасаджень», враховуючи зміст п. 1.3 вказаного Колективного договору.

При цьому судом враховано, що за ч. 1 ст. 9 КЗпП умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, внаслідок чого вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними.

За п. 3 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

На підставі п. 5 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Однак суд правильно не прийняв до уваги посилання представника відповідача на п. 3, 5 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки за ст. 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Також за ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Суд при цьому керувався положеннями Конституції України, які є нормами прямої дії.

Отже, проаналізувавши у сукупності наведені положення Конституції України та ст. 9 КЗпП, суд дійшов вірного висновку, що нові закони, які погіршують становище працівників, зокрема, призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття таких законів, договорами про працю відповідно не мають зворотньої сили.

Так відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., тоді як прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн.

Таким чином Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства відповідача щодо розміру матеріальної допомоги, звузивши право на таку матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги.

Аналогічне співвідношення мінімальної заробітної плати по Україні відносно до прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, було встановлено Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік», Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік», Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік», Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік».

Отже, суд з цих підстав не прийняв посилання представника відповідача на те, що після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення для позивача не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, оскільки вказані зміни безсумнівно потягли зміну реального розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, про що зазначено було судом.

Колегія суддів цілком погоджується із судом першої інстанції, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» не створює юридичних наслідків щодо застосування Колективного договору в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення визначається в даному випадку Колективним договором, умовами п. 3.1.13 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, за письмовою заявою в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, оскільки прийнята 31.03.2017 року спільна постанова керівництва СП «Криворізької дистанції захисних лісонасаджень» РФ «Придніпровська залізниця» і голови первинної профспілкової організації СП «Криворізької дистанції захисних лісонасаджень» РФ «Придніпровської залізниці» № ППО ППЧ-2 08/17, а також спільна постанова адміністрації СП «Криворізької дистанції захисних лісонасаджень» РФ «Придніпровська залізниця» та голови первинної профспілкової організації СП «Криворізької дистанції захисних лісонасаджень» РФ «Придніпровська залізниця» від 10 червня 2021 року № № ППО ППЧ-2 14/21 про застосовування замість мінімальної заробітної плати, як розрахункових величин для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» та «двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 1 січня звітного року» відповідно, були прийняті з порушенням вимог Колективного договору, тому не підлягають застосуванню при визначенні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення позивачу.

Виходячи з наведеного обґрунтування, суд дійшов правильноговисновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення протягом 2017-2021 років у загальному розмірі 9526,50 грн. є неправомірними.

Проте помилковим є висновок суду, який прийняв до уваги заяву представника відповідача про застосування до вказаного спору строків давності, та виснував, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, через пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого ч.2 ст.233 КЗпП (в редакції чинній з 19 липня 2022 року).

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

За змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці», до складу заробітної плати крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13 січня 2004 року № 5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці.

Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, а отже до позовних вимог щодо спірних правовідносин застосовуються скорочені строки позовної давності, встановлені нормами ст.233 КЗпП України.

Так, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України (із змінами, внесеними Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Водночас, на підставі п.1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651 Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24.00 год. 30 червня 2023 року.

Отже, строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору не було пропущено, оскільки з вимогою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 року по вереснь 2021 року він мав право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком.

З урахуванням наведенного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування до вказаного спору строків позовної давності, необхідності задоволення апеляційної скарги, та скасування рішення суду із ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог, на корсить позивача також підлягають стягненню витрати на правову допомогу, які складають 2500 грн. (акт №1 про надання правової допомоги та квитанція а.с 52-53), а на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої - 1073,60 та апеляційної інстанцій в сумі 1610,40 грн., що разом складає 2684 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача адвоката Борисенко Альони Вікторівни задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2024 скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) 9526,50 грн. (дев`ять тисяч п`ятсот двадцять шість грн. 50 копійок ) матеріальної допомоги на оздоровлення та 2500 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень) витрат на правову допомогу.

Стягнути з з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 2684 грн. за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 червня 2024 року.

Головуючий:

Судді: