Справа № 309/3730/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Мацунича М.В.,

за участі секретаря - Гусонька З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лукинюк Володимир Васильович, на ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 18 вересня 2024 року (суддя Волощук О.Я.) у справі №309/3730/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст заяви

У липні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лукинюк В.В., подав заяву про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . Дитина народилася в сторін поза шлюбом, запис про батька зроблений на підстави спільної заяви батьків.

Дитина передана під опіку та виховання батькові службою у справах дітей Виноградівської міської ради за зверненням батька у зв`язку із залишенням дитини матір`ю. Вказує, що з лютого 2021 року сам опікується неповнолітньою дитиною ОСОБА_4 2014 року народження. Вказує, що місце перебування матері дитини невідомо, та остання самоусунулась від виховання дитини.

Підставою звернення до суду про встановлення факту самостійного виховання дитини позивач зазначив необхідність оформлення документів, для отримання соціальної допомоги як батькові, що самостійно виховує дитину, можливості переміщення дитини за межі України без документальної згоди матері. Уточнивши заяву, також вказав, що правовою метою встановлення юридичного факту судом є отримання відстрочки від мобілізації на встановленій підставі.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 18 вересня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Роз`яснено ОСОБА_1 про право на звернення до Окружного адміністративного суду із позовом на загальних підставах в порядку позовного провадження.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

На вказану ухвалу Хустського районного суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Хустського районного суду від 18.09.2024 скасувати повністю та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Вважає, що суд неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а ухвала суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність публічно-правового спору про право та наявність підстав для розгляду справи в порядку адміністративного судочинства. Заперечує також наявність спору між заявником та органом військового управління.

Стверджує, що заявником було виконано вимоги ухвали місцевого суду, якою заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, а тому суд повинен був відкрити провадження у справі.

Вважає, що суд безпідставно дійшов висновку, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та оскільки наявний спір про право відмовив у відкритті за ч.4 ст. 315 ЦПК України.

Оскільки підставою для відстрочки від мобілізації є зокрема рішення суду про самостійне виховання та утримання дитини, що передбачено п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», заявник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження та справу повернути в суд першої інстанції для продовження розгляду справи у порядку окремого провадження.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У апеляційній скарзі містилось клопотання про розгляд справи у відсутності ОСОБА_1 та його представника.

Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи

У даній справі заявник просить встановити факт самостійного виховання дитини.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (серія НОМЕР_2 , видане повторно 13.11.2021). батьком дитини є ОСОБА_1 (а.с.5).

Згідно Рішення виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 22.02.2022 місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , 2014 року народження, визначено з батьком ОСОБА_1 (а.с.11).

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 05 серпня 2024 року заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, оскільки заявником: - не вказано з якою саме правовою метою заявнику необхідно встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини; - не зазначено з діяльністю якого саме органу (установи) пов`язана можливість реалізації вимог заявника щодо встановлення цього факту, що унеможливлює залучення відповідного органу (установи), як заінтересованої особи, тобто не зазначено у якості заінтересованих осіб всіх тих осіб, кому згідно доводів заяви заявник має намір подавати рішення про встановлення даного факту в разі задоволення його вимог. Після визначення переліку заінтересованих осіб і зазначення їхніх даних в заяві заявнику також слід додати копії заяв з додатками для кожної з таких заінтересованих осіб (а.с.23).

13.08.2024, на виконання ухвали суду, ОСОБА_1 подав заяву, до якої додав уточнену заяву про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. Як заінтересовану особу, крім ОСОБА_2 , зазначив ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки рішення суду, у разі встановлення судом факту, який заявник просить встановити, він має намір надати рішення суду даному органу державної влади для отримання відстрочки від призову під час мобілізації.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції вказав: - заява ОСОБА_1 за своїм предметом та можливими правовими наслідками пов`язана із публічно-правовими відносини заявника з державою, між ОСОБА_1 та органами військового управління може виникнути спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а тому такий спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства; - зі змісту заяви вбачається спір про право, так як встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини фактично ґрунтується на доведенні ухилення матері дитини від виконання своїх обов`язків щодо утримання, виховання дитини, а отже рішення суду про встановлення заявленого факту матиме преюдиційне значення для подальшого вирішення спору між батьками дитини про стягнення аліментів з матері дитини та/або позбавлення матері дитини батьківських прав щодо такої дитини. Відтак, викладене свідчить про те, що встановлення заявленого ОСОБА_1 факту пов`язане із наступним вирішенням спору про право між батьками, для попереднього вирішення якого окреме провадження не передбачено.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що наявний спір про право цивільне - між батьками малолітньої ОСОБА_3 , а також спір у сфері публічно-правових відносин - пов`язаний з доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такою позицією місцевого суду.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).

З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.

У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину, що може стати підставою для відстрочки від призову.

Питання можливості розгляду установлення факту самостійного виховання дитини в порядку окремого провадження розглядалось Великою Палатою Верховного Суду у справі № 201/5972/22 (постанова від 11 вересня 2024 року).

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України)

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини.

Разом з тим, місцевий суд помилково вважав, що у даній ситуації існує також спір у сфері публічно-правових відносин, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження. Так само таке питання не може розглядатись і адміністративним судом. З поданої заяви вбачається спір про право, який виник з сімейних правовідносин.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Висновки апеляційного суду

За установлених у цій справі конкретних обставин факт самостійного виховання дитини батьком не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим місяцевий суд правомірно відмовив у відкриті провадження у справі.

В той же час, через порушення норм процесуального права, мотивувальну частину оскаржуваної ухвали слід змінити, виклавши її в редакції цієї постанови, а з резолютивної частини ухвали слід виключити роз`яснення про право заявника на звернення до Окружного адміністративного суду.

Керуючись ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лукинюк Володимир Васильович - задовольнити частково.

Ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 18 вересня 2024 року - змінити, виклавши її мотивувальну частини у редакції цієї постанови та виключивши з резолютивної частини ухвали роз`яснення ОСОБА_1 про право на звернення до Окружного адміністративного суду із позовом на загальних підставах в порядку позовного провадження.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2024 року.

Головуюча:

Судді: