Номер провадження: 22-ц/813/6170/24
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних

справах:

головуючого - Кострицького В.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Коновалової В.А.

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк"

представник позивача Білоус Андрій Володимирович

відповідач ОСОБА_1

представник відповідача Білоус Іван Ігорович

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Білоус Андрія Володимировича, який діє в інтересах Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Маркарової С.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

Короткий зміст обставин справи

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось із вищезазначеним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 31.08.2021 року між сторонами укладений договір про іпотечний кредит № HEI7GT00000050.

За умовами кредитного договору банк надав відповідачу кредит у розмірі 569 000 грн. на термін до 31.08.2041 року, а відповідач зобов`язалась повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

За договором погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Платіж визначений графіком.

Відсотки за договором обумовлені сторонами як 12 відсотків річних за перший рік кредитування.

Базова процентна ставка діє з наступного дня після закінчення ставки за перший рік кредитування та розраховується за формулою : індекс UIRD 12M UAH +4,5 %. (пункт 1.1 договору).

У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Умови договору погоджені сторонами.

Банк виконав свої зобов`язання за договором в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач, однак, не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками до умов договору.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 09.05.2023 року наявна заборгованість 621 010.91 грн.

Вказану заборгованість банк просив стягнути в порядку статті 1050 ЦК України достроково.

Окрім задоволення позовних вимог банк вважав можливим присудження судового збору в розмірі 9 315.16 гривень.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2024 року позов Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () заборгованість за відсотками за договором № ННІ7GТО0000050 від 31.08.2021 року - 59 586 грн. 18 коп..

В решті позову відмовлено.

В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначав, що обраний позивачем спосіб захисту права про дострокове стягнення кредитної заборгованості не відповідає характеру його порушення та цілям судочинства.

Заборгованість за відсотками, разом із тим, в розмірі 59 586 грн. 18 коп. підтверджується розрахунком банку, відповідачем не спростована, є доведеною позивачем.

Доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 12.05.2024 року в частині відмови, ухваливши в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з тіла кредиту в сумі 561424.73 грн, в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення в оскаржуваній частині є незаконним та винесеним з порушенням норм матеріального права.

Вказує, що копія вимоги №20.1.0.0.0/7-221031/283 від 31.10.22 та докази її направлення в ПК «Приват 24» надається суду апеляційної інстанції саме з метою з`ясування всіх обставин справи, а саме спростування ствердження відповідача про неотримання нею вимоги банку про дострокове стягнення суми кредиту та з метою встановлення істини по справі. Просить долучити зазначені докази до матеріалів справи та дослідити їх у встановленому порядку.

Позивач наголошує, шо відповідно до абзацу 2 п.8.3 кредитного договору № НЕІ7GТ00000050 наступний день від дати направлення повідомлення Сторони вважають моментом отримання такого письмового повідомлення позичальником та будь-які докази отримання (прочитання) такого повідомлення позичальником не потрібні. Крім того, позичальник зобов`язаний повідомляти Банк про зміну електронної пошти чи будь-які інші зміни каналів зв`язку. Сторони домовились, що в разі неповідомлення позичальником про зміни каналів зв`язку, вся письмові повідомлення направлені банком позичальнику на попередню електронну адресу чи іншій канал зв`язку є такими, що отримані та прочитані.

Отже, позивачем дотримано умови п.8.3 кредитного договору № НЕІ7GТ00000050, а саме направлено вимогу про дострокове повернення кредиту в ПК «Приват 24» з використанням фінансового номеру відповідача.

Звертає також увагу суду, що навіть у випадку, коли суд вважав, що позивач не дотримав передбачений договором порядок направлення вимоги, суд 1 інстанції мав взяти до уваги, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних, інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права, на судовий захист.

Чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов`язань стороною без попереднього пред`явлення повідомлення. Направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів. Ненаправлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту.

Зазначена правова позиція відображена в судовій практиці Верховного Суду, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 914/2649/17 (провадження № 12/216 гс 18), постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 133/1195/16-ц (провадження № 61-23848 св 18), постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 910/5561/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц та інших.

Крім цього, відмовляючи у стягненні заборгованості з тіла кредиту, суд 1 інстанції не дослідив розрахунок заборгованості та надані Позивачем докази щодо наявності простроченої заборгованості з тіла кредиту.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу в якому просить суд залишити апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» без задоволення, а Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2024 року у справі № 521/15132/23, яким позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково, без змін.

Вважає, що оскаржуване рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2024 року прийняте з дотриманням вимог чинного законодавства України, є обґрунтованим, підтвердженим матеріалами справи, у якому відсутні порушення та правильно застосовані норми матеріального і процесуального права, а апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

ОСОБА_1 вважає, що вказана вимога та докази, нібито, її направлення Відповідачці у ПК «Приват 24», є неналежними, недопустимими та недостовірними доказами у справі, а тому не мають прийматися апеляційним судом.

Позивач (Скаржник) в апеляційній скарзі взагалі жодним чином не обґрунтував поважності причин неподання нових доказів до суду першої інстанції, і не надав докази неможливості подання їх до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Щодо явки сторін

Представники сторін зявились до суду та надали суду свої пояснення.

Клопотання сторін.

Представник позивача 10.12.2024 року в судове засідання надала заяву про доповнення до апеляційної скарги, яке було повернуто колегією представнику у звязку з закінченням строків на апеляційне оскарження судового рішення.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже предметом апеляційного перегляду, з огляду на вимоги ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2024 року лише в частині відмови в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредита у розмірі за вказаним вище кредитним договором.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що 31.08.2021 року між сторонами укладений договір про іпотечний кредит № HEI7GT00000050.

Умови договору погоджені сторонами.

Строк повернення кредитних коштів визначений сторонами договору як 31.08.2041 року.

Відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Договір не оспорений.

Факт укладення договору, погодження його умов та отримання кредитних коштів в розмірі 569 000 грн. визнаний відповідачем.

За пунктом 2.2 договору погашення заборгованості здійснюється щомісячно унуїтетними платежами відповідно Графіку погашення на рахунок, відкритий у банку.

За договором погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Відсотки за договором обумовлені сторонами як 12 відсотків річних за перший рік кредитування.

Базова процентна ставка діє з наступного дня після закінчення ставки за перший рік кредитування та розраховується за формулою : індекс UIRD 12M UAH +4,5 %. (пункт 1.1 договору).

У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Умови вчасного погашення заборгованості відповідачем згідно умов договору не дотримані.

Так, за ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зазначена норма закону узгоджується із пунктом 5.2.4 спірного договору, за яким банк має право вимагати від відповідача дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, оплати процентів за користування та інших платежів, що належать до сплати за договором у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за договором.

Такі випадки в тому числі, але не виключено визначені пунктом 5.2.4 договору.

За договором банк має право вимагати дострокового повернення коштів шляхом направлення відповідного повідомлення.

Відповідач погодилась, що в порядку статей 212, 611, 651 ЦК України у такому випадку строк виконання зобов`язань, який не настав, вважається, таким, що настав у зазначену в повідомленні дату.

На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі.

28.12.2022 року банком на адресу відповідача направлений лист-вимога щодо усунення порушень умов договору вих.№ 30.1.0.0/2 L8VHELFZ0J0F9.

21.02.2023 року лист повернутий відправнику згідно даних трекінгу 925, 933) з сайту "Укрпошти".

28.02.2023 року банком було отримано сповіщення від "Укрпошти" про повернення листа відправнику.

Так, вимога банку поштовим зв`язком відповідачем фактично в м. Херсоні не отримана.

Окрім того, умови пункту 8.3 спірного договору про повідомлення відповідача банком, позивачем не дотримані.

За цим пунктом сторони погодили, що будь-які повідомлення, які направляються позичальнику в рамках спірного договору здійснюються у вигляді електронного листа шляхом направлення інформації в ПК «Приват 24» або у вигляді повідомлення шляхом направлення на адресу електронної пошти, що є письмовим повідомленням та вважаються поданими належним чином.

Відповідні докази дотримання такого порядку повідомлення відповідача банком суду не надані.

Крім того, апеляційний суд не бере до уваги докази направлення вимоги №20.1.0.0.0/7-221031/283 від 31.10.2022 а ПК «Приват 24», оскільки такі докази не були надані до суду першої інстанції, та в апеляційній скарзі взагалі відсутні посилання на неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції.

01.09.2022 року відповідач взята на облік як внутрішньо переміщена особа, її фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 .

Про вимогу банку відповідач дізналась з матеріалів цивільної справи 7.08.2023 року.

24.08.2023 року в процесі розгляду справи відповідачем на виконання повідомлення-вимоги № № 30.1.0.0/2 L8VHELFZ0J0F9 від 22.12.2022 року сплачені 20 200 грн.

Оплата підтверджується квитанцією № 9315-7514-2142-8402.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції чинній на момент виниклих між сторонами правовідносин (21.04.2021 року) у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу.

Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Так, суд погоджується із доводами відповідача, що звернення банку до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про споживче кредитування» порядок.

Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги цього закону, не дотримавши передбачений договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Зазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, справа 638/13683/15-ц, постанова від 26.05.2020 року, за якою порушення позивачем визначеного кредитним договором порядку направлення юридично значимих повідомлень, не дотримання вимог закону (в даному випадку Закону України «Про споживче кредитування»), не може мати наслідком покладення на відповідача тягаря дострокового погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи викладене, обраний позивачем спосіб захисту права про дострокове стягнення кредитної заборгованості не відповідає характеру його порушення та цілям судочинства.

Проте апеляційний суд вважає рішення суду першої інстанції частково помилковим в цій частині, оскільки як вбачається з виписки по рахунку відповідачка має залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом у сумі 3659,45 гривень, який відповідачкою сплачено не було.

В суді апеляційної інстанції на цій сумі заборгованості наголошувала представник банку (а.с.6 зворот) на момент звернення до суду, представник відповідачки не заперечував суму заборгованості по тілу кредиту у розмірі 3659,45 гривень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є частково обґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги, що вимога та докази, нібито направлені відповідачці у ПК «Приват 24», спростовуються матеріалами справи та колегія суддів зазначає, що вказані докази є неналежними, недопустимими та недостовірними доказами у справі, а тому не приймаються апеляційним судом, з огляду на таке.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, в апеляційній скарзі мають бути зазначені обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте в апеляційній скарзі відсутнє обґрунтував поважності причин неподання нових доказів до суду першої інстанції, і не надав докази неможливості подання їх до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22; постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16-ц, провадження № 14-632цс18, від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19 від 31 серпня 2021 року).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

При вказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, не дослідив виписку по рахунку, у зв`язку із чим рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2024 рокупідлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення яким позовні вимоги у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту - задовольнити частково.

Щодо судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на апеляційну скаргу від 07.10.2024, на виконання ст. 134 ЦПК України, адвокат відповідача, ОСОБА_2 надав Одеському апеляційному суду розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом справи у сумі 26000 грн.

Крім того, та підтвердження понесених витрати адвокат разом із відзивом надав копія Договору №0031 від 26.09.2024, копію Додаткової угоди № 0031 від 26.09.2024 року до Договору про надання правової допомоги від 26.09.2024; копія квитанцій.

В пункті 1 Додаткової угоди №0031 до договору про надання правової допомоги від 26.09.2024 визначено, що ОСОБА_1 виплачує адвокату безумовний гонорар в сумі 16000 грн. за участь у справі та 10 000 грн гонорар успіху.

Таким чином вважав, що загальна вартість стягнення за вказаним договором становить 26 000 грн.

В подальшому на адресу надійшла заява адвоката Ткаченко І.Ю. про зменшення витрат на правову допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи наданої у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи з метою захисту інтересів ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Білоус І.І., та значимості таких дій у справі, враховуючи клопотання про зменшення витрат на правову допомогу та те, що апеляційна скарга була задоволена частково, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн..

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, 368, ст. 374, ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2024 року скасувати в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () заборгованість за тілом кредиту за договором № ННІ7GТО0000050 від 31.08.2021 у сумі 3659,45 гривень.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) правову допомогу 10 000(десять тисяч ) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді Ю.П. Лозко

В.А. Коновалова