судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Тітова М. Ю. на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2024 року в справі №372/2920/21 (провадження № 61-2403св23)
за позовом Українсько-швейцарського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвермут+Ко» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року.
У серпні 2021 року ТОВ «Укрвермут+Ко» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року, позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укрвермут+Ко» грошові кошти в розмірі 540 000,00 доларів США.

Верховний Суд з такими висновками судів не погодився. Рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів вважала, що позивач на власний розсуд змінив як предмет, так і підстави позову, що процесуальним законом не допускається.

Вийшовшиза межі первісних позовних вимог, місцевий суд самостійно змінив предмет та підставу позову, помилково розглянув та вирішив нові позовні вимоги, надавши юридичну оцінку новим підставам.

З такими висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Статтею 49 ЦПК України визначені права та обов`язки сторін.

Зокрема, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 2 частини першої статті 49 ЦПК України).

Також до закінчення підготовчого до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (частина третя статті 49 ЦПК України).

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

При цьому під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Водночас збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві.

Відповідно до матеріалів справи, ТОВ «Укрвермут+Ко» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 2 600 000,00 грн.

На обґрунтування цих вимог позивач посилався на те, що 09 серпня 2017 року між сторонами укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, на виконання якого товариство сплатило ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 600 000,00 грн.

Судовим рішенням від 17 грудня 2020 року, що набрало законної сили, вказаний договір купівлі-продажу визнаний недійсним. У зв`язку з цим у відповідача відповідно до статті 216 ЦК України виник обов`язок повернути товариству одержані на виконання договору кошти.

Тобто, предметом первісного позову є стягнення грошових коштів.

Підстава позову - правові наслідки недійсності правочину (стаття 216 ЦК України).

До закінчення підготовчого засідання в суді першої інстанції, 13 вересня 2021 року, ТОВ «Укрвермут+Ко» подало заяву про збільшення позовних вимог, у якій просило стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 540 000,00 доларів США.

Вимоги заяви позивач обґрунтував тим, що при укладенні договору купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року ОСОБА_1 ввів товариство в оману, що призвело до визнання цього договору недійсним у судовому порядку. Тому відповідач повинен сплати товариству штраф у розмірі, еквівалентному 540 000,00 доларів США, як це передбачено пунктом 4.7 договору.

Тобто, у цій заяві ТОВ «Укрвермут+Ко», скориставшись своїм процесуальним правом, змінило підставу позову на - передбачені договором наслідки визнання правочину недійсним (пункт 4.7 договору купівлі-продажу).

Водночас предмет позову - вимога майнового характеру про стягнення грошових коштів не змінився. Позивач змінив суму грошових коштів, що не є зміною предмета позову, а є збільшенням розміру позовних вимог.

Отже, одночасної зміни предмета й підстав позову позивач не допустив.

Окрім цього, відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Завданням Верховного Суду є захист прав, свобод та інтересів осіб шляхом розгляду і вирішення справ, що передбачає прийняття рішень по суті спору. Верховний Суд виконує функцію касації, а не ревізії. Тому необхідно враховувати, що формальне направлення справ на новий судовий розгляд перетворює Верховний Суд на «проміжну ланку» судової системи та призводить до збільшення строків розгляду справ, порушення розумних строків.

Не кожне процесуальне порушення повинно тягнути за собою скасування рішення суду. Тобто при встановленні процесуальних порушень, які могли бути допущені судом першої інстанції або апеляційної інстанції, необхідно виходити з того, які наслідки конкретне процесуальне порушення має для правильного вирішення справи.

Скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав допущеного, на думку колегії суддів, процесуального порушення у вигляді одночасної зміни предмета й підстав позову, колегія суддів не зазначила, які негативні наслідки внаслідок цього настали, як саме це виплинуло на правильне вирішення справи, зважаючи на те, що заява позивача подана ще до початку розгляду справи по суті, відповідач надавав свої пояснення по суті справи, тобто не був обмежений у своїх процесуальних правах.

Відповідно навіть, якщо припустити, що суди розглянули позов, у якому було одночасно змінено предмет і підставу, то таке порушення у цій конкретній справі, на мою думку, не тягне за собою скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд.

З урахуванням викладеного, виходячи з завдань цивільного судочинства, необхідності забезпечення права сторін спору на справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спору по суті, вважаю, що Верховний Суд мав виконати свою функцію та прийняти рішення по суті спору.

Суддя М. Ю. Тітов