Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Зайцева А. Ю.
справа № 361/106/20
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом передачі ключів від вхідних дверей та забезпечення доступу до квартири АДРЕСА_1 ; визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням зазначеної квартири; виселити відповідача з житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Позов мотивувала тим, що 02 червня 2009 року її батько - ОСОБА_3 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_3 визначив ОСОБА_1 спадкоємцем за заповітом на вказане майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. За життя ОСОБА_3 квартира здавалась в оренду ОСОБА_2 , і за згоди власника відповідач разом із дитиною в січні 2012 року в ній зареєструвались. Позивач розпоряджатися та користуватися своїм спадковим майном не може, оскільки відповідач створює їй перешкоди, не допускає у квартиру, укладати договір оренди квартири не хоче. Відповідач має у власності житловий будинок АДРЕСА_2 , в якому була зареєстрована до 2011 року.
Броварський міськрайонний суд Київської області рішенням від 07 вересня 2023 року позов задовольнив. Зобов`язав ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом передачі ключів від вхідних дверей та забезпечення доступу до квартири АДРЕСА_1 . Визнав ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири № 7, що розташована за вказаною адресою. Виселив ОСОБА_2 із житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 є власником спірної квартири, однак не може користуватися своєю власністю, оскільки ОСОБА_2 відмовляється виселятися з неї. Відповідач не надала доказів того, що будинок АДРЕСА_2 , в якому вона була зареєстрована до листопада 2011 року та записана в погосподарській книзі за 2006 - 2010 роки як голова домогосподарства, належить іншій особі і ОСОБА_2 не може в ньому проживати. Довідка виконкому Іванівської сільської ради № 148 про непридатність для проживання зазначеного будинку не є належним доказом.

Київський апеляційний суд постановою від 06 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2023 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. Втручання у право відповідача на повагу до житла, здійснюється згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки є необхідним для захисту прав і свобод позивача.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 11 грудня 2024 року, касаційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року залишив без змін.

Залишаючи без змін рішення судів у цій справі, колегія суддів Верховного Суду виходила з того, що відповідач проживає у спірній квартирі вселившись за згодою попереднього власника, проте не була членом його сім`ї, створює перешкоди у здійсненні позивачем права користування своїм майном. Втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції.

Не можу погодитись з ухваленими у цій справі рішенням з наступних підстав.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно із статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зауважила, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Правовідносини сторін встановлені у цій справі свідчать про те, що позивач отримала у спадок спірну квартиру, в якій, на законній підставі (за згодою колишнього власника та з відповідною реєстрацією місця проживання) багато років проживає відповідач з дочкою, тобто квартира на момент набуття позивачкою права власності вже була обтяжена проживаючими в ній особами. Позивач таким проживанням не позбавлена права власності на належну їй квартиру, а лише певним чином обмежена законним проживанням у ньому інших осіб.

Проте позивач, на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права відповідача на житло.

Судами не встановлено наявності у відповідача іншого житла в цьому регіоні (м. Бровари Київської області), де вона з дочкою проживає багато років, має сталі зв`язки, а тому її виселення та ще й без наявності іншого житла свідчитиме про втручання у права на житло та порушення статті 8 Конвенції.

Судами не спростовано й письмові докази про непридатність для проживання у будинку у с. Іванівка Новоархангельського району Кіровоградської області, а висновки щодо належності саме відповідачці цього будинку ґрунтуються на припущеннях.

За таких обставин, виселення відповідачки не відповідає принципу дотримання справедливого балансу між інтересами власника та правами проживаючих осіб, які також перебувають під особливим захистом, оскільки є як конституційними, так і конвенційними.

Врахувавши фундаментальні засади цивільного судочинства, його завдання та застосувавши принцип верховенства права, Верховний Суд у цій справі мав би скасувати ухвалені рішення та направити справу на новий розгляд задля з`ясування балансу інтересів сторін спору, оцінки у контексті пропорційності застосування такого заходу як виселення з єдиного житла з урахуванням обставин щодо наявності чи відсутності іншого житла.

Суддя А. Ю. Зайцев