УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року

м. Київ

справа № 486/271/14

провадження № 61-5282ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби

у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у скасуванні арешту на майно та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у скасуванні арешту на майно

та зобов`язання вчинити певні дії.

Скарга мотивована тим, що рішенням Южноукраїнського міською суду Миколаївської області від 05 травня 2014 року у справі № 486/271/14-ц частково задоволений позов АТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 25 травня 2007 року № 0 та звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру

АДРЕСА_1 та належить на праві власності

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , для задоволення вимог

АТ «УКРСИББАНК», що виникли на підставі невиконання умов кредитного договору

в розмірі 19 582,51 доларів США.

У зв`язку із повним виконанням рішенням суду (оплатою заборгованості

за кредитним договором за рішенням суду) постановою приватного виконавця

від 08 лютого 2023 року виконавче провадження закінчено. Однак, не зважаючи на факт повного виконання вказаного рішення суду, постановою державного виконавця відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № НОМЕР_2

від 16 вересня 2015 року накладено арешт на зазначену квартиру. На звернення

до Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (як правонаступника відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції) щодо можливості зняття арешту з квартири, представника скаржника в усній формі було повідомлено, що однією з підстав для зняття такого арешту є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі

від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника, а в інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Однак на момент звернення зі скаргою виконавчий документ за виконавчим провадженням № НОМЕР_2 повернутий стягувачу, рішення суду виконане під час примусового виконання приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А. Д. за виконавчим провадженням № НОМЕР_1 стосовно ОСОБА_1 як боржника, кошти в рахунок погашення заборгованості

за кредитним договором сплачені в повному обсязі АТ «УКРСИББАНК»,

що підтверджується довідкою АТ «УКРСИББАНК» від 04 січня 2024 року № 968. Натомість існування арешту на належне майно за постановою державного виконавця відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції

від 15 вересня 2015 року у виконавчому провадження № НОМЕР_2 в межах виконання рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області

від 05 травня 2014 рокуу справі № 486/271/14-ц порушує право ОСОБА_1

на мирне володіння своїм майном.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб відділу ДВС щодо відмови

у скасуванні арешту майна;

- зобов`язати посадових осіб відділу ДВС зняти арешт з усього належного ОСОБА_1 майна та виключити відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, скасувавши постанову про арешт майна боржника.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 лютого

2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні скарги.

Ухвала суду мотивована тим, що постановою державного виконавця виконавчий лист щодо виконавчого провадження № НОМЕР_2 повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», підстава - у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення,

а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, що не є безумовною підставою для зняття арешту з майна боржника.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 12 березня 2024 року ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 лютого

2024 року скасовано, ухвалено нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у скасуванні арешту майна та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо скасування арешту майна ОСОБА_1 , а саме - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 , накладеного у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області Васильєвим В. О. від 15 вересня

2015 року, та зобов`язано посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт

з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 , що накладений в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 (реєстраційний номер обтяження: 11195424

від 16 вересня 2015 року).

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вимоги скарги ОСОБА_1 про визнання бездіяльності посадових осіб органу державної виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявниці є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Вимоги

про зобов`язання посадових осіб відділу ДВС щодо зняття арешту є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню, враховуючи закінчення виконавчого провадження та добровільне погашення боржницею боргу за погодженням

із кредитором, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей щодо рішення виконавця

про стягнення з боржниці виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржниці та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника.

Щодо інших вимог скарги, зокрема: покладення обов`язку на посадових осіб виключити відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, апеляційний суд виснував, що вони задоволенню не підлягають, оскільки саме визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання посадових осіб відділу ДВС щодо зняття арешту

з квартири, на яку його було накладено, є належним та достатнім способом захисту права, який відповідає положенням статті 451 ЦПК України щодо способів захисту прав учасників виконавчого провадження та статтям 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України

від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України

02 квітня 2012 року за № 489/20802, які регламентують дії виконавців

у виконавчому провадженні у разі, коли відпали підстави для арешту майна.

Також суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для зняття арешту з будь-якого іншого майна ОСОБА_1 , крім з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 , оскільки саме на це майно накладений арешт у межах виконавчого провадження

№ НОМЕР_2 і саме щодо зняття арешту з цього майна виник спір, який розглядається у цьому провадженні.

Крім того, апеляційний суд не вбачав підстав для скасування постанови державного виконавця про арешт майна боржника від 15 вересня 2015 року, оскільки заявницею оскаржувалися не вказана постанова, а бездіяльність державного виконавця щодо зняття арешту з майна у 2024 році.

11 квітня 2024 року Другий відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), через систему «Електронний Суд», звернувся

до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2024 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху, заявнику надано строк для усунення недоліків касаційної скарги та вказано на необхідність надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги разом з її копіями відповідно до кількості учасників справи,

у якій уточнити вимоги її прохальної частини, зокрема конкретизувати результат розгляду касаційної скарги.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 30 квітня 2024 року заявник надіслав на адресу Верховного Суду матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.

Таким чином, недоліки касаційної скарги заявником усунуто.

Підставою касаційного оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду від 12 березня 2024 року заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує, що оскаржуване судове рішення є необгрунтованим, незаконним та таким, що ухвалене апеляційним судом без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18, від 22 грудня 2021 року

у справі № 634/292/21 та від 03 лютого 2023 року у справі № 639/858/21.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд під час визнання неправомірною бездіяльності посадових осіб відділу ДВС у справі № 486/271/14 від 12 березня 2024 року не встановив конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані, чи були виконані з порушенням строків, юридичний зміст, значимість, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Заявник зазначає, що апеляційний суд взагалі не дослідив питання щодо сплати витрат, пов`язаних із примусовим виконанням судового рішення.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Виходячи з матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд доходить висновку, що скарга є необґрунтованою,

а правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним

і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Судами встановлено, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 травня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 вересня 2014 року, позов ПАТ «УКРСИББАНК»

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - чотирикімнатну квартиру, загальною площею 101,8 кв. м, житловою площею 63,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ,

яка належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для задоволення вимог ПАТ«УКРСИББАНК», що виникли на підставі кредитного договору від 25 травня 2007 року № 0 у розмірі 156 523,01 грн,

що за офіційним курсом Національного банку України на день складання розрахунку еквівалентно 19 582,51 долари США. Встановлений спосіб реалізації нерухомого майна - у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» з початковою ціною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, не нижче 307 950 грн, розподілені судові витрати. У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості

за кредитним договором відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції

в частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, залишено без змін.

22 жовтня 2014 року на підставі вказаних судових рішень стягувачеві ПАТ «УКРСИББАНК» видані виконавчі листи.

10 грудня 2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області відкрито виконавче провадження.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області

від 15 вересня 2015 року Васильєва В. О. накладено арешт на квартиру,

що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 .

16 серпня 2016 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області виконавчий лист щодо звернення стягнення на предмет іпотеки повернутий стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка була чинною до 05 жовтня 2016 року, - через наявність встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно

чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості сплатила 5 520,00 доларів США, 29 грудня 2020 року у розмірі 5 000,00 доларів США, 30 грудня 2020 року

у розмірі 520,00 доларів США.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року частково задоволено заяву АТ «УКРСИББАНК», вирішено видати дублікат виконавчого листа, виданого на підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 травня 2014 року у цивільній справі № 486/271/14-ц щодо звернення стягнення кредитної заборгованості на предмет іпотеки.

08 лютого 2022 року АТ «УКРСИББАНК» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А. Д. із заявою

про відкриття виконавчого провадження за дублікатом виконавчого листа

№ 486/271/14-ц, виданим 28 січня 2022 року, про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором

в загальному розмірі 14 062, 00 долари США щодо боржника ОСОБА_1

10 лютого 2022 року приватним виконавцем Баришніковим А. Д. відкрито виконавче провадження на підставі заяви банка від 08 лютого 2022 року

та накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 .

08 лютого 2023 року на рахунок банку від приватного виконавця Баришнікова А. Д. надійшли грошові кошти в розмірі 393 447,72 грн з призначенням платежу:

№ 486/271/14-ц; 28 січня 2022 року; ОСОБА_3 ; № НОМЕР_3; Кошти

за виконавчим документом, стягнуті на користь стягувача.

08 лютого 2023 року приватним виконавцем Баришніковим А. Д. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки вимоги виконавчого документа виконано боржником фактично в повному обсязі згідно з платіжною інструкцією від 08 лютого 2023 року № 19888.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 березня 2023 року у справі № 486/271/14-ц задоволено скаргу АТ «УКРСИББАНК», визнано неправомірною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А. Д. про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 08 лютого 2023 року, зобов`язано приватного виконавця поновити виконавче провадження № НОМЕР_1 та продовжувати заходи щодо повного виконання судового рішення.

Після скасування за скаргою стягувача ухвалою суду від 22 березня 2023 року постанови про закінчення виконавчого провадження його було відновлено.

Згідно з довідкою АТ «УКРСИББАНК» від 04 січня 2024 року № 968 заборгованість ОСОБА_1 перед банком за договором про надання споживчого кредиту

від 25 травня 2007 року № 0 відсутня, кредит погашений.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А. Д. від 29 травня 2023 року виконавче провадження № НОМЕР_1 закінчено на підставі пункту 13 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» - непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону,

та припинена чинність арешту майна боржника на підставі статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 03 січня 2024 року актуальним є обтяження; реєстраційний номер обтяження: 11195424, тип обтяження: арешт нерухомого майна, зареєстрованого

16 вересня 2015 року державним реєстратором: Станакіною О. В., згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження

№ НОМЕР_2, виданий 15 вересня 2015 року, видавник Васильєва В. О., відділ ВДВС Южноукраїнського міського управління юстиції, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 24473194 від 16 вересня

2015 року, вид обтяження: арешт нерухомого майна, обтяжувач: відділ державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції, , особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 , згідно

з постановою про арешт майна боржника від 15 вересня 2015 року.

03 січня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Врадій Л. М. зверталась до відділу ДВС з приводу зняття арешту майна у виконавчому провадженні

№ НОМЕР_2.

На запит було повідомлено, що за відомостями Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - АСВП) виконавче провадження № НОМЕР_2 завершене 25 вересня 2015 року відповідно до пункту 2 частини першої статті

47 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавче провадження

№ НОМЕР_2 в АСВП на день надання інформації перебуває в стані «завершено»

зі станом виконавчого документа «повернений стягувачу». Арешт може бути знятий рішенням суду.

Посилаючись на те, що державний виконавець відмовляється зняти вказаний арешт, що порушує її права як власника нерухомого майна, ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,

а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, третьою статті 406 ЦПК України передбачено, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку

у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються

у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби,

їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією

або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права

чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно

і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті

25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України

«Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження

на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок

за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк

до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного

у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному

чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У цій справі оскаржується бездіяльність посадових осіб відділу ДВС щодо відмови

у скасуванні арешту майна, зобов`язання посадових осіб відділу ДВС зняти арешт

з усього належного ОСОБА_1 майна та виключити відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, скасувавши постанову про арешт майна боржника.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того,

що постановою державного виконавця виконавчий лист щодо виконавчого провадження № НОМЕР_2 повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», підстава - у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними,

що не є безумовною підставою для зняття арешту з майна боржника.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, якою відмовлено у задоволенні скарги

у цій справі, апеляційний суд виходив з того, що вимоги скарги ОСОБА_1

про визнання бездіяльності виконавчої служби щодо незняття арешту з майна,

є обґрунтованими та підлягають задоволенню, враховуючи закінчення виконавчого провадження та добровільне погашення боржником боргу

за погодженням з кредитором, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними

у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19).

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції з огляду

на таке.

Чинна на дату прийняття постанови про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України «Про виконавче провадження», частини четвертої статті 50 (станом на 16 серпня 216 року) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних

з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчого документа стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Водночас спір у справі, що переглядається, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді незняття арешту державним виконавцем, який здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 на стадії його завершення під час повернення виконавчого документу стягувачу у 2015 році.

Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву представника ОСОБА_1 від 03 січня 2024 року щодо зняття арешту у зв`язку з виконанням виконавчого документу поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.

За таких обставин, стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження»

(у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини, на що суд апеляційної інстанції вірно звернув увагу, скасувавши як незаконну ухвалу суду першої інстанції.

Апеляційний суд врахував, що застосування державними виконавцями наданого

їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України

«Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

У справі, що переглядається, встановлено, що після повернення банку виконавчого документа про звернення стягнення на майно ОСОБА_1 з метою погашення кредитної заборгованості банк підтвердив повне виконання зобов`язань

за кредитним договором.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа

у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу.

Подаючи заяву про зняття арешту з майна, представник ОСОБА_1 вказував, що рішення суду від 05 травня 2015 року виконано в іншому виконавчому провадженні.

Як встановив апеляційний суд у цій справі, постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А. Д. від 29 травня

2023 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа (дублікату)

№ 486/271/14-ц закінчено на підставі пункту 13 частини першої статті 39 Закону через непред`явлення банком виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону (у місячний строк

з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження).

Відповідно до частини першої статті 40 Закону безумовним наслідком закінчення виконавчого провадження є зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, а виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених

цим Законом.

Таким чином, зняття арешту з майна боржника передбачено як наслідок закінчення виконавчого провадження.

Також згідно із пунктом 16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року

№ 512/5, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року

за № 489/20802 (далі - Інструкція), постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, за заявою боржника у разі, якщо, зокрема: при повторному пред`явленні такого виконавчого документа до примусового виконання виконавче провадження за таким виконавчим документом закінчено на підставі частини першої статті 39 Закону, а також

за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена); після повернення виконавчого документа стягувачу на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов

про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено; після повернення виконавчого документа стягувачу наявні обставини, визначені частиною першою статті 39 Закону (крім випадків, коли виконавчий документ перебуває на примусовому виконанні), а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена),

та виконавчого збору, який підлягав стягненню у цьому виконавчому провадженні (крім випадків, коли відповідно до статті 27 Закону виконавчий збір стягненню

не підлягає).

До заяви про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення боржником додається документ/копія документа, що підтверджує наявність обставин для винесення відповідної постанови. У разі наявності обставин для одночасного винесення постанов, передбачених цим пунктом, та постанови про виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників, боржником може бути подано одну заяву та додано

до неї документ / копія документа, що підтверджує наявність обставин

для винесення відповідних постанов.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього заяви боржника перевіряє викладені у цій заяві обставини та додані до неї документи,

у тому числі за допомогою автоматизованої системи (щодо стану відповідного виконавчого документа; відомостей про орган державної виконавчої служби

чи приватного виконавця, у якого перебував на виконанні виконавчий документ, тощо), Єдиного державного реєстру судових рішень (щодо наявності відповідного судового рішення).

За таких обставин, враховуючи, що виконавче провадження щодо виконання виконавчого документа, задля виконання якого державним виконавцем

був накладений арешт на майно заявниці, закінчено і не могло бути розпочато знову, а також, що боргові зобов`язання за цим виконавчим листом виконані і такі обставини мали б стати підставою для відповідних виконавчих дій державного виконавця щодо зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 на підставі пункту 16 Інструкції, суд апеляційної інстанції вважав доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання виконавчого листа, за яким неможливо відкриття провадження, та вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника

як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно

у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична

або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише

у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні,

а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної

та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю

за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Таким чином, касаційний суд вважає правильними висновки суду апеляційної інстанцій про скасування ухвали Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 лютого 2024 року та ухвалення нового судового рішення.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника

з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення

у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, від 03 квітня 2008 року) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді

на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів вважає, що судове рішення, яке переглядається, є достатньо мотивованими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання

та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено,

а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій,

то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц).

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції

не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції законодавства України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо його застосування

чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення суду апеляційної інстанції, колегія суддів доходить висновку, що касаційна скарга на постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 березня 2024 року є необґрунтованою

та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 390, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби

у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у скасуванні арешту майна та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська