КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року місто Київ

Справа № 369/16034/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6527/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючої судді Желепи О. В.

Суддів: Євграфової Є. П., Немировської О. В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2023 року (ухвалене у складі судді Пінкевич Н. С., повне рішення складено 29 листопада 2023 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя

ВСТАНОВИВ

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернуласьдо Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила:

- визнати об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0073га, кадастровий номер :05:001:5196, житловий будинок загальною площею 74,6 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль марки Mercedes-Benz Vito, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ;

- в порядку поділу майна подружжя залишити у власності ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0073га, кадастровий номер :05:001:5196, житловий будинок загальною площею 74,6 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 2/3 частин спільного майна подружжя в розмірі 1 220 756 грн;

- вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Позов обґрунтовувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 20 червня 2015 року, мають спільну доньку ОСОБА_5 , 2017 року народження. За час спільного проживання ними набуто у власність: земельна ділянка площею 0,0073га та житловий будинок (танхаус) загальною площею 74,6 кв. м, по АДРЕСА_1 ; автомобіль марки Mercedes-Benz Vito, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Спільне життя не склалось, проживають окремо та подані позови про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Після припинення спільного проживання дійти згоди щодо спільного майна вони не можуть. Також їй стало відомо, що 09 жовтня 2019 року спірний автомобіль перереєстрований на ОСОБА_4 (мати відповідача), що зроблено без її відома та будь-якого дозволу, з метою зменшення обсягу спільно набутого майна, яке підлягає поділу. Хоча цим автомобілем відповідач продовжує користуватись, а вона не отримала жодної компенсації.

Відповідач чинить перешкоди в користуванні житловим будинком, самовільно змінив замки, погрожував фізичною розправою, тому вона вимушено проживає у своїх батьків. Крім того, в суді розглядається її заява про видачу обмежувального припису, за її заявою про вчинення кримінального правопорушення досудове розслідування закінчено та обвинувальний акт передається до суду.

При поділі майна вважає за можливе відійти від принципу рівності часток та виділити їй 2/3 спірного майна, а відповідачу - 1/3 частину, врахувавши, що ОСОБА_3 протиправно відчужив спірний автомобіль, чинить перешкоди у користуванні спільним майном, завдав їй тілесних ушкоджень, не дбає про матеріальне забезпечення спільної доньки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіль марки Mercedes-Benz Vito, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за автомобіль в розмірі 121 550 грн (сто двадцять одна тисяча п`ятсот п`ятдесят грн).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 27 грудня 2023 року, згідно поштової відмітки, направив на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2023 року в частині відмови ОСОБА_2 в задоволені решти її позовних вимог до ОСОБА_3 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновки суду є передчасними, носять характер припущень та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Вказує, що будинок набутий позивачем та відповідачем за час перебування в зареєстрованому шлюбі, а тому вказане майно є спільним сумісним майном подружжя. Саме відповідач мав довести, що будинок є його особистою приватною власністю, разом з тим такі докази відсутні в матеріалах справи

Зазначає, що суд мав відійти від рівних часток подружжя, оскільки відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні спільним майном, здає його в оренду третім особам, отримує за це відповідну винагороду, з метою зменшення обсягу набутого спільного майна протиправно відчужив частину такого майна. Крім того відповідач завдав позивачу тілесних ушкоджень, а також відповідач має заборгованості по сплаті аліментів.

Щодо помилкових висновків суду скаржник посилається на те, що місцевий суд безпідставно вказав, що сторони не надали копії договору дарування. Так представник позивача, ще на стадії підготовчого провадження у даній справі, разом з відповідною заявою вих. № 42 від 02.04.2021 року про надання документів та продовження строку для надання додаткових документів для проведення комплексної судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи № 36141/20-42, надав суду копію вище згаданого договору дарування земельної ділянки від 29.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Фоліс I. А.

Скаржник вказує, що є помилковими висновки суду про «майже збудовані будинки» на земельній ділянці. Місцевий суд залишив поза увагою той факт, що в зареєстрованому 20 квітня 2016 року у Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області повідомленні про початок виконання будівельних робіт на об?єкт будівництва «Житловий будинок; АДРЕСА_2 » не міститься жодного посилання на земельну ділянку, яка була подарована Відповідачу 29.11.2016 року на підставі договору дарування.

Також посилається на те, що згідно договору дарування вбачається, що на подарованій земельній ділянці відсутні забудови.

Вважає, що відлік процесу будівництва будинку має розпочинатись саме з 20 грудня 2016 року, а не з 20 квітня 2016 року, як про це зазначає суд.

Крім того скаржник вважає, що суд безпідставно керувався висновками викладеними в Постанові Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі № 759/24141/19, провадження № 61-227св23, оскільки справа № 759/24141/19 має зовсім інший предмет і підстави позову, аніж дана справа.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

03 лютого 2024 року представник відповідача адвокат Бабанін А. М. направив на поштову адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, крім того 04 лютого 2024 року представником відповідача направлено ідентичний відзив на апеляційну скаргу через систему «Електронний суд». У відзиві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2023 року - без змін.

Вказує, що доводи апеляційної скарги є помилковими. Позивач хибно вважає, що відлік процесу будівництва будинку має відраховуватись з 20.12.2016 року, оскільки 20.12.2016 року було подано інформацію не про початок виконання будівництва, а про зміну даних щодо забудовника. Така зміна не впливає на дату початку будівництва та стан його готовності.

З моменту подання повідомлення про внесення змін про забудовника будівництва (20.12.2016) до реєстрації Декларації про готовність до експлуатації об`єкта будівництва (17.01.2017) минуло менше одного місяця.

Зазначає, що висновок суду про «майже збудовані будинки» зроблений на основі заяв позивача та її представника, а також наданих ними поясненнях.

Жодних доказів здійснення будівництва чи участі в ньому відповідачем не надано.

Вказує, що спірний житловий будинок побудований з матеріалів, обладнання тощо, які належали відповідачу на праві особистої приватної власності, що було набуто Відповідачем одночасно з подарованою йому земельною ділянкою. 3 урахуванням застосованого судом майнового права «права очікування» та відсутності окремого договору за яким би ОСОБА_3 набув право власності на спірний житловий будинок, останній набув права власності на цей житловий будинок одночасно з набуттям права власності на матеріали, обладнання тощо, які використовувались при будівництві та які, станом на дату укладення Договору дарування земельної ділянки від 29.11.2016, знаходились на ній.

У судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримала, просила задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення та задовольнити її позов в повному обсязі.

У судовому засіданні 21 травня 2024 року відповідач ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги не визнав, надав пояснення, що йому була подарована земельна ділянка та будинок який на ній знаходився та був вже збудований, але не введений в експлуатацію його учнем, тренером якого він був, в знак подяки .

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Наголошував на презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя, а також посилався на те, що договір дарування є удаваним.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, підтримав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення оскаржується лише в частині незадоволених позовних вимог, рішення в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіля марки Mercedes-BenzVito, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за автомобіль апеляційному перегляду не підлягають.

Заслухавши доповідь Головуючої судді Желепи О. В., пояснення сторін та ї-х представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

20 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 10 лютого 2020 року шлюб між сторонами розірвано.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування земельної ділянки, укладеного 29 листопада 2016 року та посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Фоліс І.А., за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0073 га, кадастровий номер :05:001:5196, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Петрик Д.О. індексний номер 3357105 від 26 січня 2017 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 74,6 кв.м, житловою площею 44,2 кв.м що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо спірного будинку також встановлено, що 20 квітня 2016 року ОСОБА_8 зареєстрував у Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київської області повідомлення про початок виконання будівельних робіт на об`єкт будівництва «Житловий будинок; АДРЕСА_2 ».

20 грудня 2016 року ОСОБА_9 зареєстрував у Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київської області повідомлення про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт на об`єкт будівництва «Житловий будинок; АДРЕСА_1 ».

21 грудня 2016 року ОСОБА_8 зареєстрував у Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київської області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації будівництва «Житловий будинок; АДРЕСА_2 ».

17 січня 2017 року ОСОБА_3 зареєстрував у Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київської області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації будівництва «Житловий будинок; АДРЕСА_1 ».

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виснував, що наведені позивачем обставини не є підставою для збільшення її частки у спільному майна. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, позивачем не доведено.

Суд також керувався тим, що з поданих сторонами доказів вбачається, що станом на час укладення договору дарування земельної ділянки - 29 листопада 2016 року фактично житлові будинки по АДРЕСА_2 були майже збудовані. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що колишнім подружжям проводились будівельні роботи, їх обсяг та вартість після набуття земельної ділянки у власність. У своїй заяві, позивач підтверджувала те, що вони нічого не будували. Суд оцінив критично посилання представника на те, що договір дарування був оформлений лише на відповідача, бо вона забула свій паспорт. При укладенні догорів нотаріус отримує згоду іншого подружжя на укладення правочинів, натомість у даній справі жодна сторона не надала суду саме договір дарування земельної ділянки.

Суд виснував, що право власності на земельну ділянку виникло у відповідача на підставі договору дарування, у матеріалах справи відсутні докази будівництва та вкладення спільних грошових коштів у його придбання, тому відсутні підстави для визнання нерухомого майна спільним майном подружжям та задоволення позову в цій частині.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких мотивів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

При вирішенні спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.

За загальним правилом поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Водночас у частині першій статті 57 СК України передбачені випадки, за яких майно одного з подружжя є його особистою приватною власністю. Зокрема, у пункті 2 частини першої статті 57 СК України законодавець передбачив, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У справі, яка переглядається, встановлено, що право власності на земельну ділянку площею 0,0073 га, кадастровий номер :05:001:5196, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач набув на підставі договору дарування, укладеного 29 листопада 2016 року з Фоліс І.А .

Відтак, нерухоме майно, яке є предметом зазначеного правочину, хоча й було набуто ОСОБА_3 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 , проте належить йому на праві особистої приватної власності.

Колегія суддів не приймає доводи позивачки про те, що насправді ОСОБА_3 сплачував кошти з метою отримання у власність земельної ділянки, проте, уклавши договір дарування, сторони тим самим приховали дійсний (відплатний) характер відносин за таким договором.

Так, наведені доводи позивачки фактично зводяться до удаваності договору дарування від 29 листопада 2016 року, оскільки сторони мали на меті приховати укладення іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Конструкція удаваності правочину передбачає його оспорюваність на підставі статті 235 ЦК України. ЦК України не містить положень про те, що удаваний правочин є нікчемним, тобто недійсним у силу закону.

На оспорювані правочини поширюється передбачена статтею 204 ЦК України презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням предмета та підстав пред`явленого ОСОБА_2 позову обставини удаваності договору дарування від 29 листопада 2016 року не входять до предмета доказування в цій справі та, відповідно, не підлягають встановленню судами.

Без пред`явлення позивачкою вимоги про визнання договору дарування недійсним з підстав його удаваності суд першої інстанції (як і апеляційний суд) позбавлений застосувати передбачений частиною другою статті 235 ЦК України механізм, який полягає в регулюванні відносин між Фоліс І. А. та ОСОБА_3 за правилами того правочину, який вони на переконання позивачки насправді вчинили, а саме договору купівлі-продажу.

Тому відсутні підстави вважати, що на земельну ділянку площею 0,0073 га, кадастровий номер :05:001:5196 поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Погоджуючись з висновком місцевого суду про те, що житловий будинок загальною площею 74,6 кв.м, який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю відповідача, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 307/3902/14-ц (провадження № 61-444св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 461/2328/16-ц (провадження № 61-42538св18), від 15 січня 2020 року у справі № 204/9373/14-ц (провадження № 61-2287св19) Верховний Суд зазначив, що аналіз частин першої, другої статті 120 ЗК України та частини першої статті 377 ЦК України свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 128/2949/17 (провадження № 61-4427св20) зроблено висновки про те, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди «superficies solo cedit» (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом, мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Відтак, отримавши в дар земельну ділянку площею 0,0073 га, кадастровий номер :05:001:5196, відповідач на тому самому правовому титулі отримав і нерухоме майно, яке було збудоване попереднім власником на цій земельній ділянці, а саме незавершений станом на листопад 2016 року будівництвом житловий будинок.

Колегія суддів зауважує, що введення цього житлового будинку в експлуатацію вже після отримання його в дар не змінює його правового режиму як особистої приватної власності відповідача.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що станом на укладення договору дарування земельної ділянки споруди на ній вже були «майже збудовані», оскільки повідомлення про початок будівельних робіт на об`єкті будівництва «Житловий будинок; АДРЕСА_2 » було подане попереднім власником земельної ділянки ще 20 квітня 2016 року, тобто за 7 місяців до відчуження земельної ділянки.

Натомість відповідач у грудні 2016 року подав повідомлення про зміну особи забудовника, а 17 січня 2017 року вже ввів житловий будинок в експлуатацію, що суд першої інстанції правомірно розцінив як те, що більша частина будівельних робіт була виконана ще попереднім власником земельної ділянки.

Крім того, прослухавши звукозапис судових засідань в суді першої інстанції, апеляційним судом встановлено, що позивачка та її представник в суді першої інстанції також наполягали на тому, що на час дарування земельної ділянки, будинок вже був збудований, разом з тим позивачка вказувала на те, що будинок та земельна ділянки набувались не безоплатно, а за гроші, які є спільним майном, і право власності мало оформлятись і на неї, але через те, що вона забула паспорт, договір був оформлений лише на відповідача.

Реагуючи на викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів зауважує, що саме по собі посилання в договорі дарування земельної ділянки на те, що на момент її дарування на земельній ділянці об`єкти нерухомого майна не знаходяться, не може спростовувати або підтверджувати обставину здійснення будівництва житлового будинку, оскільки договір дарування є цивільно-правовою угодою, спрямованою на врегулювання цивільно-правових відносин між її сторонами, проте не є проєктно-будівельною документацією, тобто не може бути використаний в публічних правовідносинах з суб`єктами владних повноважень, зокрема, з архітектурно-будівельною інспекцією.

Зазначення або не зазначення в цивільно-правовому договорі відомостей про наявність або відсутність на ній об`єктів нерухомого майна може впливати на цивільно-правові відносини його сторін та на інші умови цього договору, як наприклад його ціна (якщо таким договором вона передбачена), проте не може спотворювати обставини об`єктивної дійсності та суперечити документам, якими такі обставини можуть підтверджуватися, зокрема, проєктно-будівельній документації.

Тому з урахуванням установлених у цій справі обставин, (не оспорення договору дарування як удаваного правочину) на переконання колегії суддів, ОСОБА_2 мала б вести мову не про поділ житлового будинку та земельної ділянки як об`єктів спільної сумісної власності, а про спільне поліпшення в період з 29 листопада 2016 року до 17 січня 2017 року подружжям майна (об`єкта незавершеного будівництва), яке на праві особистої власності належить відповідачу.

Так, згідно зі статтею 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) виснувала, що істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого з подружжя - невласника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Водночас у справі, що переглядається, ОСОБА_2 вимог про стягнення витрат на поліпшення особистого майна ОСОБА_3 не пред`явила та свою позовну заяву такими вимогами не обґрунтовувала.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для поділу між сторонами отриманої відповідачем у дар земельної ділянки та житлового будинку, розташованого на ній.

Оскільки колегія суддів погоджується з відсутністю підстав для поділу вказаного майна між сторонами, то доводи апеляційної скарги щодо доцільності відступу від рівності часток подружжя у такому майні не аналізує.

Доводів щодо незаконності та/або необґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині поділу між сторонами автомобіля апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено про відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 червня 2024 року.

Головуючий О. В. Желепа

Судді Є. П. Євграфова

О. В. Немировська