Справа № 953/1630/24
Провадження № 2/643/2435/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Поліщук Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Костенюк А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2024 до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить стягнути з Державного казначейства України відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 9477 грн., за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на його користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України; стягнути з Державного казначейства України відшкодування моральної шкоди в розмірі 4500 грн., за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на його користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.09.2023 по справі № 953/2170/23 було задоволено позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, скасовано постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 999608 від 19.03.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 182 КУпАП та накладення адміністративного стягнення, адміністративну справу закрито. Перед зверненням до суду, а саме 21.03.2023 позивач звернувся у порядку ст. 288 КУпАП зі скаргою на постанову серії ЕГА № 999608 від 19.03.2023 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 182 КУпАП до Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції. Однак, посадові особи Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції не дотримались вимог ст. 19 Конституції України та залишили постанову серії ЕГА № 999608 від 19.03.2023 без змін, хоча у відповіді визнали обставини зазначені позивачем. Тобто, внаслідок службової недбалості або відсутності відповідної кваліфікації посадових осіб Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції було вчинено протиправну бездіяльність, що стала причиною завдання матеріальної шкоди, яка полягає: 1. у відриву від звичних занять для участі у судових засіданнях, поданні позовної заяви, отриманні юридичних консультацій. Загалом 3 дня що обраховується з розміру мінімальної заробітної плати 8100 грн. в місяць або 46,02 грн. погодинно - загалом 1104,54 грн.; 2) сплаті отриманих юридичних послуг по складанню позовної заяви та апеляційної скарги. В рішенні Київського районного суду м. Харкова від 25.09.2023 по справі № 953/2170/23 зазначено - як вбачається з матеріалів справи на підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу позивач подав, зокрема акт виконаних робіт з надання правової допомоги при складанні позовної заяви від 24.03.2023, додатком до якого є розрахунок вартості витрат та квитанцію №ПН0001719 від 26.06.2023 про сплату на розрахунковий рахунок АО «Формула Захисту» грошових коштів у сумі 8100 грн, призначення платежу - акт виконаних робіт по наданню правової допомоги при складанні позовної заяви по справі № 953/2170/23; 3) втрачений заробіток у вигляді не отриманих відсотків за депозитним вкладом під 16% річних, замість сплати судового збору у розмірі 3220 грн 80 коп. При обрахунку - датою початку обрахунку визначено 26.05.2023, коли було сплачено 2684 грн, датою закінчення обрахунку визначено 16.12.2023, коли кошти були повернуті - тобто 193 дні. Отже 0,16 поділено на 365 та помножено на 193 та помножено на 3220 грн. 80 коп. загалом 272 грн 48 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою суду від 25.04.2024 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Не погодившись із позовною заявою представником відповідача Департаменту патрульної поліції Федюком Д.В. 07.05.2024 подано відзив на позовну заяву в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити у позові повністю, посилаючись на те, що позивач по тексту позовної заяви зазначає, що має право на відшкодування матеріальної шкоди, яка була йому завдана шляхом відриву від звичайних занять для участі в судових засіданнях, поданні позовної заяви, отриманні юридичних консультацій. Таким чином, виходячи з вищезазначеного позивач за 3 дні відриву від звичних занять вимагає 1104,54 гривні. Проте, враховуючи положення ст. 138 ЦПК України, відшкодування витрат за відрив від звичайних занять має компенсаторний характер, тобто таке відшкодування повинно бути спрямоване на компенсацію конкретних витрат, які документально підтвердженні. Витрати пов`язані з відривом від звичайних занять, за своєю суттю, є судовою витратою. Крім того, враховуючи, що мінімальна заробітна плата у 2023 становила 6700 грн. розрахунки позивача є недостовірними, навмисно завищеними, зробленими з метою особистого збагачення.

Щодо судових витрат на правову допомогу, то позивач заявляв відповідне клопотання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу в ході судового засідання в справі № 953/2170/23, але судом було розглянуто дане клопотання та в його задоволенні позивачу відмовлено.

Щодо втраченого заробітку у вигляді не отриманих відсотків за депозитним вкладом Позивач зазначає, що через оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 999608 за частиною першою статті 182 КУпАП ним було втрачено заробіток у вигляді не отриманих відсотків за депозитним вкладом під 16 % річних, замість сплати судового збору у розмірі 3220 грн. 80 коп. . Таким чином, позивач вважає, що має право на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 272 грн. 48 коп. Проводячи аналіз та надаючи правову оцінку додатку № 3 до позовної заяви, а саме договору строкового банківського вкладу № Д/12-706211 (далі Договір), можна зазначити, що даний договір був укладений між АТ «Піреус Банк МКБ» та ОСОБА_1 . Відповідно до пункту 1.2 Договору, сума вкладу становить 30000 грн. Сума вкладу не може бути збільшена чи зменшена вкладником (Позивачем). Таким чином, можна аргументовано стверджувати, що позивач не міг втратити заробіток у вигляді не отриманих відсотків за депозитним вкладом, так як Договором визначена заборона зменшення суми вкладу на строк дії договору. Окремо варто звернути увагу на пункт 1.3 Договору, в якому зазначено, що строк дії вкладу з 22.01.2024 до 24.04.2024. Позивач 27.03.2023 звернувся до Київського районного суду з метою оскарження постанови серії ЕГА № 999608. Рішенням Київського районного суду від 25.09.2023 в справі № 953/2170/23 постанова серії ЕГА № 999608 була скасована. Таким чином, період спірних правовідносин щодо оскарження постанови про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 999608 не входить в строк дії вкладу позивача за Договором. Позивач не мав змоги сплатити судовий збір за звернення до суду для скасування постанови серії ЕГА № 999608, так як: а) Договір забороняє зменшувати суму вкладення до закінчення строку дії вкладення; б) станом на дату звернення до суду Договору ще не існувало.

Щодо моральної шкоди позивач вказав, що в нього виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі пункту 4 статті 2 Закону України "про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", через закриття справи про адміністративне правопорушення. Приписами п. 2 ст. 1 Закону, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Таким чином, для того, щоб закриття справи про адміністративне правопорушення було підставою для відшкодування моральної шкоди, потрібно, щоб на особу накладалося хоча б одне адміністративне стягнення з перелічених в п. 2 ст. 1 Закону. Позивач вказує, що він оцінює моральну шкоду в розмірі 4500 грн., так як він терпів поведінку посадових осіб УПП в Харківській області ДПП 193 дні. Тобто, можна стверджувати, що вся доказова інформація щодо наявності у позивача моральної шкоди викладена в попередньому абзаці, обсягом в два рядка. Першочергово, варто вказати, що в якості доказів наявності моральної шкоди, позивач лише обмежився посиланням на рішення Київського районного суду міста Харкова від 25.09.2023 в справі № 953/2170/23. Однак, сама наявність такого рішення не є презумпцією відшкодування моральної шкоди. Презумпція наявності моральної шкоди чинним законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. Позивач, заявивши вимогу про відшкодування моральної шкоди, не привів правове підґрунтя для такої вимоги, належними та допустимими доказами не довів наявність моральної шкоди, визначив орієнтовний розмір відшкодування моральної шкоди на власний розсуд, що може мати не маті не компенсацію можливих моральних страждань, а безпідставне збагачення.

08.05.2024 позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив від 07.05.2024 в якому зазначив, що ОСОБА_2 подав відзив, не надавши належних доказів на підтвердження своїх повноважень, не маючи процесуальної дієздатності. Разом з відзивом надано довіреність у порядку передоручення від 01.11.2023, яка не відповідає вимогам чинного законодавства - ч.2 ст. 245 ЦК України. У поданому ОСОБА_2 відзиві наводяться юридично нікчемні думки, не підкріплені жодним доказом. За викладеного прохав відмовити у прийнятті відзиву.

03.06.2024 надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Державної казначейської служби України Пузікова В.А., в якому представник позивача прохав відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, діями якого завдано шкоду. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Тобто, не можливо здійснити безспірне списання коштів безпосередньо з єдиного казначейського рахунку. Списання коштів здійснюється з відповідних рахунків, відкритих для певної мети і лише після встановлення у законі про Державний бюджет України відповідних бюджетних призначень.

Щодо правових підстав для відшкодування шкоди зазначили, що реалізація механізму оскарження постанови не є порушенням прав особи у розумінні ст. 23 ЦК України. Сам факт складання постанови або закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні позивача щодо притягнення його до адміністративної відповідальності, не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для стягнення моральної шкоди. відповідно до ст. 296 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачені наслідки скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення, а саме: скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою. У разі неможливості повернення предмета повертається його вартість. Провадження у справі про адміністративне правопорушення, відносно позивача не було накладено адміністративне стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За загальними правилами цивільно-правова відповідальність при відшкодуванні шкоди за рахунок держави настає у разі встановлення всіх елементів цивільного правопорушення, а саме: наявності шкоди, заподіяної органом державної влади, встановленою протиправною поведінкою такого органу, причинно - наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Стосовно заперечень позивача щодо повноважень представника відповідача Департаменту патрульної поліції Федюка Д.В., суд зазначає, що із тексту довіреності, сформованої через підсистему «Електронний Суд» слідує, що її видано в порядку передоручення на ОСОБА_2 представляти інтереси Департаменту патрульної поліції, а тому суд приймає відзив представникам відповідача та вважає, що відзив поданий уповноваженою особою.

Також, суд приймає відзив представника відповідача Державної казначейської служби України Пузікова В.А., оскільки як вбачається з матеріалів справи, на час розгляду справи, відсутні відомості щодо дати вручення відповідачу копії ухвали суду про відкриття провадження у справі від 25.04.2024, враховуючи довідку від 25.04.2024, відповідно до якої при направленні процесуального документа на адресу відповідача ухвали від 25.04.2024 сталась помилка, документ не відправлений, тому у суді відсутні підстави вважати, що відповідачем пропущений процесуальний строк для подання відзиву.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Статями 4, 5 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів; у випадках, встановлених законом, звертатися до суду в інтересах інших осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.09.2023 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення. Скасовано постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 999608 від 19.03.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 182 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді попередження. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 182 КУпАП закрито. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань, призначених для Департаменту патрульної поліції, на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок. У задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовлено. Рішення набрала законної сили 06.10.2023.

Підставами для задоволення позову зазначено, що стороною відповідача не були спростовані аргументи, викладені позивачем в позовній заяві та не було надано доказів, які доводять вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 182 КУпАП.

Пояснення, надані представником відповідача у судовому засіданні та долучені до матеріалів справи письмові пояснення носять формальний характер та не спростовують аргументи, викладені позивачем в позовній заяві. Доказів, які доводять вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 182 КУпАП, відповідачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач заперечує вчинення правопорушення, а відповідач як суб`єкт владних повноважень у спірних відносинах не надав належних та допустимих доказів правомірності прийнятого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності для встановлення істини у справі, суд вважає, що відсутність доказів вчинення позивачем вказаного правопорушення, які б підтверджували правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності, свідчить про протиправність оскаржуваної постанови та наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про національну поліцію» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 11 ЦК України дії (бездіяльність) посадових осіб державного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.

Позивач зазначає, що незаконними діями працівників поліції йому була спричинена моральна шкода, яка полягає тому, що позивач був змушений 193 дні відчувати та терпіти протиправну поведінку посадових осіб Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції.

Як убачається з рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.09.2023 протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 складено з порушенням КУпАП, відсутні доказів вчинення позивачем вказаного правопорушення, які б підтверджували правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що свідчить про протиправність оскаржуваної постанови.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, внаслідок неправомірних дій, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності, за правопорушення яке не доведене належними доказами.

Суд вважає, що позивачу було завдано моральну шкоду, яка виразилася у моральних (душевних) стражданнях, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення та з метою захисту свого порушеного права, а тому наявні правові підстави для відшкодування позивачеві завданої моральної шкоди відповідно до вимог статей 23, 1174 ЦК України.

При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є зокрема доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане постановленням протиправної постанови про притягнення до відповідальності, витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод.

Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню.

Також позивач просить стягнути матеріальну шкоду, яка завдана йому внаслідок службової недбалості посадових осіб Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, яка полягає у відриву від звичних занять для участі у судових засіданнях, поданні позовної заяви, отриманні юридичних консультацій, у розмірі 1104,54 грн.; втрачений заробіток у вигляді не отриманих відсотків за депозитним вкладом під 16% річних, замість сплати судового збору у розмірі 3220 грн 80 коп. у розмірі 272 грн 48 коп.

На підтвердження викладених позивачем вимог, до позовної заяви додано копію договору строкового банківського вкладу № Д/12-706211 від 22.01.2024, Відповідно до пункту 1.2 Договору, сума вкладу становить 30000 гривень. Сума вкладу не може бути збільшена чи зменшена Вкладником (Позивачем).

Строк дії вкладу з 22.01.2024 до 24.04.2024, 93 днів (п. 1.3).

Як вбачається з рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.09.2023 ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з метою оскарження постанови серії ЕГА № 999608, 27.03.2023.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Таким чином, суд вважає слушною позицію представника відповідача Департаменту патрульної поліції Федюка Д.В., що період спірних правовідносин щодо оскарження постанови про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 999608, не входить в строк дії вкладу позивача за Договором, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.

Стосовно вимог позивачки про компенсацію за відрив від звичайних занять суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 138 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» № 590 від 27 квітня 2006 року передбачено, що компенсація за відрив від звичайних занять - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові у зв`язку з явкою до суду. Граничений розмір обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати його розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять.

При цьому відшкодуванню стороні, на користь якої ухвалено рішення, підлягають лише витрати, які є документально підтвердженими та безпосередньо пов`язаними із реалізацією особою права на захист шляхом звернення до суду. Водночас сторона, яка заявляє до відшкодування ці витрати, зобов`язана довести належними та допустимими доказами обґрунтованість цих витрат, зокрема їх розмір.

Також необхідно враховувати, що явка до суду є поважною причиною відсутності на роботі і заробітна плата на цей час за працівником зберігається. Ці витрати лягають на роботодавця і йому не відшкодовуються. Тому, якщо сторона є найманим працівником, компенсацію втраченого заробітку вона вимагати не може, оскільки заробіток не втрачено.

Право на одержання компенсації за втрачений заробіток мають самозайняті особи (письменники, артисти, художники, лектори, лікарі, адвокати, приватні нотаріуси, аудитори, оцінщики, архітектори, тощо) та підприємці, які забезпечують себе роботою, а отже, і заробітком самостійно.

Водночас, заробіток може бути втрачено, якщо він був. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку. Тому для компенсації втраченого заробітку суду слід надати докази, які підтверджують середньомісячний заробіток сторони.

Якщо сторона, на користь якої постановлено рішення не працює і не має самостійного доходу, вона має право одержати компенсацію за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Однак, позивач не надав відповідних доказів того, що він працевлаштований, отримує заробітну плату чи інший дохід, не представив суду посилань докази, які підтверджують його середньомісячний заробіток, на надав посилань на докази того, якими є його звичайні зайняття.

Тому відсутні підстави для відшкодування компенсації за відрив від звичайних занять.

Щодо вимоги відшкодування сплати за отриманні юридичні послуги у розмірі 8100 грн. 00 коп., суд зазначає таке.

Як вбачається з копії договору АО-05/10-16 від 05.10.2020 між адвокатським об`єднанням «Формула захист» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правничої допомоги.

Відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.09.2023 у справі № 953/2170/23 на підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу позивач подав, зокрема акт виконаних робіт з надання правової допомоги при складанні позовної заяви від 24 березня 2023 року, додатком до якого є розрахунок вартості витрат та квитанцію №ПН0001719 від 26 червня 2023 року про сплату на розрахунковий рахунок АО «Формула Захисту» грошових коштів у сумі 8100 грн, призначення платежу акт виконаних робіт по наданню правової допомоги при складанні позовної заяви по справі № 953/2170/23.

Суд зазначив, що надані позивачем документи не є достатніми для підтвердження понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивач не надав суду договір про правову допомогу чи інший документ, у тому числі доручення, договір про надання юридичних послуг, ордер на надання правничої (правової) допомоги, на підставі якого адвокат надавав позивачу послуги правничої допомоги, а тому дійшов висновку про відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Відповідно до п. 4 ч. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність " договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Водночас згідно з процесуальним законодавством встановлено види судових витрат, порядок їх розподілу тощо.

Як свідчать матеріали справи позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення грошових коштів, сплачених ним за послуги адвоката згідно з договором про надання правової допомоги у зв`язку із розглядом адміністративної справи № 953/2170/23.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 132 КАСУ судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правову допомогу.

Отже, плата за юридичні послуги належить до судових витрат пов`язаних із розглядом справи.

Згідно зі ст. 143 КАСУ питання щодо судових витрат вирішується адміністративним судом у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 у справі № 6-15773св09.

У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19).

Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Таким чином, законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги в адміністративній справі у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства.

Крім того, слід зазначити, що позивачем окрім договору про надання правової допомоги від 05.05.2020 не надано жодних посилань на докази сплати адвокату гонорару, акта виконаних ним робіт, тощо.

За викладено суд вважає, що в цій частині позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247 ч.2, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на на користь ОСОБА_1 4500 (чотири тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу небуло подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції, , місцезнаходження: м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3.

Відповідач: Державна казначейська служба України, , адреса: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6.

Суддя Т.В. Поліщук