Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.03.2024 Справа №607/13185/23 Провадження №2/607/287/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря судового засідання Шимків Л.І., позивача-відповідача ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2 , відповідачів позивачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , їх представників - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - на стороні позивача - ОСОБА_7 , про визнання таким що втратив право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , просить визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , 2005 р.н. такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що позивач є квартиронаймачем вказаного житлового приміщення в гуртожитку та разом із ним там зареєстровані його син ОСОБА_8 , колишня невістка ОСОБА_9 , та онука ОСОБА_4 . Інше житло в нього відсутнє. На початку січня 2020 року невістка та онука забрали свої речі з квартири та покинули її. Відтоді комунальні послуги не сплачують та не проживають в квартирі. Вважає їх такими, що втратили право користування приміщенням. Зазначає, що виїзд з житлового приміщення ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був зумовлений припиненням сімейних відносин із його сином. При цьому, невістка із сином домовилася про поділ майна, яке нажите за час шлюбу, таким чином, що їй в користуванні залишився автомобіль, гараж та житловий будинок. Відповідач ОСОБА_4 яка на той час досягла 14-річного віку і вправі була, відповідно до частини другої статті 29 ЦК України, самостійно обирати місце проживання, вирішила покинути житлове приміщення разом з матір`ю. В подальшому, у лютому 2021 року, житловий будинок був проданий і свою частину коштів ОСОБА_8 передав ОСОБА_10 для придбання житла для доньки ОСОБА_4 . Таким чином, виїзд відповідачів був добровільним, не зумовлений вчиненням стосовно них сімейного насильства, та не позбавляв їх права на житло. У листопаді 2021 року відповідач ОСОБА_3 вдруге одружилась та проживає разом з своєю донькою ОСОБА_4 в АДРЕСА_2 . Будинок з надвірними спорудами за вказаною адресою належить її новому чоловіку ОСОБА_11 . Виїзд до іншого населеного пункту та утворення там сім`ї, відповідно до 107 Житлового кодексу України, є додатковою підставою для визнання ОСОБА_7 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Твердження відповідачки ОСОБА_4 , що позивач ОСОБА_1 з 2004 року по цей час без поважних причин не проживав/не проживає у спірному приміщенні не відповідають дійсності. Позивач ОСОБА_1 проживає в гуртожитку з 1982 року, його сім`я з чотирьох осіб (позивач, його дружина та двоє дітей) займала одну кімнату НОМЕР_9. З того часу позивач перебував на квартирному обліку для покращення житлових умов. В подальшому сім`єю позивача ОСОБА_1 була занята сусідня кімната № НОМЕР_1 кімнати НОМЕР_8 та № НОМЕР_1 були об`єднані в одну окрему двокімнатну квартиру. У 2006 році адміністрацією підприємства, де він працював, було видано ордер на кімнату НОМЕР_10 (сім`я позивача ОСОБА_1 на той час складалася з позивача сина ОСОБА_12 , невістки ОСОБА_9 та онуки ОСОБА_4 )., а в 2012 році, у зв`язку з присвоєнням об`єднаному двокімнатному житловому приміщенню НОМЕР_11, було видано новий ордер на житлове приміщення. Увесь цей час позивач проживав у вказаному житловому приміщення, працював на тому ж підприємстві (Тернопільське УВТК MO України, а після реорганізації ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат»), яке виділило йому житлову площу, займався питанням покращення житлових умов, без поважних причин житлового приміщення до сьогоднішнього дня не полишав, вважає його своїм єдиним житлом, з часу поселення у гуртожитку в 1982 р. Натомість, відповідачка ОСОБА_7 протягом тривалого часу знаходилась за кордоном та не проживала у житловому приміщенні. Також були періоди тривалої відсутності у житловому приміщені і ОСОБА_4 , яка проживала у сватів позивача. Не відповідають дійсності твердження відповідачки ОСОБА_4 , що позивач ОСОБА_1 відмовлявся брати участь у ремонті житлового приміщення. Квартплату та комунальні послуги позивач ОСОБА_1 сплачує самостійно, відповідачі участі в утриманні житлового приміщення не беруть, будь-яких доказів на підтвердження цього не надали.

ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та усунути перешкоди, які чиняться в користуванні житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , шляхом вселення у вказане житло, та шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_1 не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що у січні 2020 року їй з матір`ю дійсно довелося виїхати з кімнати АДРЕСА_3 через сімейні сварки. При цьому, взяли із собою лише речі першої необхідності. Проте, згодом, повернутися до житла не могли, оскільки ОСОБА_1 не давав доступу. Вони платять за житло. Водночас, ОСОБА_1 є таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, оскільки з 2004 року не проживає в ньому. ЇЇ батьки зробили в квартирі сучасні ремонти, облаштували технікою та меблями. ОСОБА_1 жодної участі в цьому не брав. ОСОБА_13 разом з матір`ю змушені були тимчасово обрати інше місце проживання, в зв`язку з тим, що їм чинилися перешкоди самим же позивачем в користуванні житлом за місцем реєстрації і попереднього проживання (позивач ОСОБА_1 з метою чинення перешкод змінив замки на вхідних дверях житла, тим самим свідомо обмежив у доступі до житла та користуванні ним. При цьому в житлі і досі знаходяться майно, техніка, меблі та інші речі відповідачів). У заявах по суті заперечує проти задоволення первісного позову.

ОСОБА_7 у заявах по суті заперечила проти задоволення первісного позову ОСОБА_1 , зустрічний позов підтримала. Зазначила, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не виїжджали заздалегідь заплановано до іншого місця проживання.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 липня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2023 року, суд постановив прийняти до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_4 , перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче судове засідання.

Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 10 січня 2024 року, суд постановив закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду.

Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.

З ордера №7 від 26.07.2006 Тернопільського УВТК МО України, видно, що ОСОБА_1 надано право на зайняття з сім`єю з 4- чоловік жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_8.

Як видно із корінця ордера на жилу площу в гуртожитку № НОМЕР_2 , виданого ДП «Івано-Франківський військовий ліс промкомбінат» від жовтня 2012, витягу з протоколу №2 спільного засідання адміністрації та Об`єднаного комітету профспілок ДП «Івано-Франківський військовий ліс промкомбінат» від 31 жовтня 2012 року, ОСОБА_14 має право на зайняття з сім`єю з 4-ох чоловік жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 розміром 57,9 кв.м.

Згідно рішень Тернопільської міської ради від 20 грудня 2016 року №7/13/55 та від 07 серпня 2019 року №748, гуртожиток по АДРЕСА_4 передано у комунальну власність міста.

Відповідно до довідки ПП «ТернопільКомСервіс» від 15.05.2023 №169 ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_5 , разом з ним зареєстровані син ОСОБА_12 , невістка ОСОБА_9 та онука ОСОБА_4 .

Згідно довідки ТзОВ МБТІ» від 27.06.2023 №10036, станом на 29.12.2012 ОСОБА_1 не має зареєстрованого житла в місті Тернополі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2020 року у справі №607/2866/20 шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 розірвано.

З акту від 15.05.2023, який затверджений директором ПП «ТернопільКомСервіс» ОСОБА_9 та ОСОБА_4 зареєстровані, але не проживають по АДРЕСА_6 .

ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та змінила прізвище на « ОСОБА_15 ».

Відповідно до листа Микулинецької селищної ради від 23.10.2023 № 1643 та акту обстеження матеріально-побутових умов № 196 від 23.10.2023, ОСОБА_16 та ОСОБА_4 проживають без реєстрації в АДРЕСА_2 . Склад сім`ї ОСОБА_17 складає: чоловік - ОСОБА_11 ; донька - ОСОБА_4 .

ОСОБА_7 13.09.2023 звернулася із заявою в поліцію, в якій повідомила, що ОСОБА_1 поміняв замки в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 та не дає можливості поселити її доньку в квартиру. Водночас вони не втратили інтерес до житла.

Допитаний як свідок позивач ОСОБА_1 показав, що ОСОБА_18 з ОСОБА_19 проживали в квартирі до 2020 року, окрім часу, коли виїжджали на заробітки до росії. Коли син з невісткою розійшлася, при розлученні домовилися про поділ спільного майна, зокрема, автомобіля, будинку, гаража. Була домовленість, що кімнату в гуртожитку невістка залишає синові. Людмила при ньому забрала з квартири всі свої речі і сказала, що претензій не має. З 2020 року він проживає в гуртожитку, оскільки працює в місті Тернополі. На вихідні їде в село Дворіччя, тому що потрібно доглядати хвору дружину. Також, разом з ним в квартирі живе дочка теперішньої дружини сина та інколи ночує її подружка. Заперечує проти повернення онуки в спірне житло, оскільки колишня невістка домовилася із сином про поділ майна, нажитого під час шлюбу, та згідно цієї домовленості, вона втрачає право на квартиру.

Допитана як свідок ОСОБА_10 показала, що з 2004 по 2020 рік вона з чоловіком ОСОБА_19 і донькою проживала по АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_20 там не проживав, жив з дружиною в селі Дворіччя, повідомив, що йому в цій квартирі нічого не потрібно. Близько семи років вона їздила в Росію на заробітки з чоловіком. Донька ОСОБА_21 в цей час була в батьків. Її батько проживає в тому ж будинку, та займався проведенням ремонту в квартирі, за кошти, які вони заробляли. В 2020 році вона розлучилася з чоловіком ОСОБА_19 , а донька ОСОБА_21 поїхала в село до бабусі, оскільки навчання було в онлайн-режимі через карантин. Коли донька в 2020 році в вересні повернулася на навчання, замки в квартирі вже були змінені, і вона не змогла зайти всередину. Дідусь сказав їй, щоби вона забирала свої речі і більше сюди не з`являлася. Донька спілкувалася з батьком, він сказав, що в квартирі живуть квартиранти.

Допитана як свідок позивачка ОСОБА_4 показала що з народження вона з батьками жила по АДРЕСА_1 . В 2011 році батьки поїхали на заробітки в Росію, куди періодично виїжджали на довгий період до 2018 року. В цей час в квартирі робили ремонт. В 2019 році мама переїхала до бабусі, яка жила в цьому ж будинку, а вона залишилася проживати з батьком. В 2020 році, під час карантину у зв`язку з короновірусною інфекцією, вона поїхала тимчасово в село до бабусі, а коли приїхала в вересні, в свою квартиру вже не змогла увійти, тому що ключі були змінені. Подзвонила до батька, який виїхав з квартири, той зв`язався з дідусем. ОСОБА_22 відчинив двері і сказав забирати речі і більше сюди не приходити. На цей час вона змушена проживати з матір`ю в селі Воля. Навчається в коледжі в місті Тернополі, і змушена щодня добиратися. Іншого житла в неї немає. Дід ОСОБА_22 там ніколи не проживав, а від друзів, які проживають в будинку, їй відомо, що там живуть квартиранти.

Допитаний як свідок ОСОБА_23 показав що він є батьком ОСОБА_7 . Його донька вийшла заміж за сина позивача ОСОБА_24 - ОСОБА_19 . ОСОБА_22 не проживав по АДРЕСА_1 , а перебрався жити в село Дворіччя до своєї другої дружини. В 2011 році донька із зятем поїхали на заробітки в Росію, де були 7 років. Гроші, які вони там заробили, витрачали на ремонт та умеблювання сучасними меблями квартири по АДРЕСА_1 . На той час ОСОБА_22 сказав, що йому цієї квартири не потрібно, забрав свої речі, і зовсім не брав участі в ремонті та облаштуванні приміщення, воно його не цікавило. В 2019 році донька розійшлася із ОСОБА_19 , пізніше він виїхав в США. Дочка в 2021 році переїхала проживати до теперішнього чоловіка. Дочка та внучка хотіли повернутися до квартири, але ОСОБА_22 поміняв в ній замки. На цей час там проживають посторонні люди - квартиранти. Онука вчиться в коледжі в місті Тернополі, і через те, що дід не дає їй доступу до квартири, змушена кожного дня добиратися із села Воля.

Допитаний як свідок ОСОБА_25 показав що він є двоюрідним братом ОСОБА_26 , довгий час проживав в росії, нещодавно переїхав в Україну. Знає, що його невістка - ОСОБА_18 проживала в гуртожитку в місті Тернополі, їздила працювати на Чукотку. В 2020 році племінник розучився із дружиною.

Допитаний як свідок ОСОБА_27 дав подібні покази. Показав, що один раз був в квартирі по АДРЕСА_1 приблизно в 2012-2013 роках, там жила ОСОБА_18 з ОСОБА_19 .

Допитаний як свідок ОСОБА_28 показав, що він з 1983 року живе в гуртожитку. ОСОБА_29 там розпочинав жити з дружиною ОСОБА_30 . До 2019 року знає, що там жив ОСОБА_19 з дружиною та донькою. З 2021 року бачить, що там живе ОСОБА_29 , майже кожного дня його бачить в обідню перерву.

Допитаний як свідок ОСОБА_31 показав, що він живе в гуртожитку по АДРЕСА_4 . ОСОБА_22 жив, поки не одружився ОСОБА_19 , який там почав проживати з дружиною ОСОБА_18 . Знає, що вони тривалий час їздили в росію. Жили там, поки не посварилися. Знає, що зараз там живе донька теперішньої дружини ОСОБА_19 . ОСОБА_22 там не живе, інколи він його там бачить.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої - другої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Разом з тим згідно з частиною другою статті 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).

Тобто при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у порядку статей 71, 72 ЖК України, доказуванню сторонами та встановленню судами підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності. Водночас у разі вирішення спору на підставі статті 107 ЖК України обставини поважності тимчасової відсутності особи в житловому приміщенні доказуванню сторонами та встановленню судами не підлягають, а значення має доведення обставини вибуття особи на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі № 761/44727/16-ц.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у справі № 662/397/15-ц від 08.06.2021.

Вирішуючи позов в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання такою що втратила право користування жилим приміщенням ОСОБА_7 , суд виходить і з такого.

Як встановлено із показань самої ОСОБА_10 , допитаних свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_31 , у зв`язку із розірванням шлюбу із ОСОБА_32 вона покинула житло за адресою АДРЕСА_1 , а у зв`язку із одруженням із ОСОБА_11 , змінила своє місце проживання на АДРЕСА_2 .

Тому, суд доходить висновку, що ОСОБА_10 добровільно вибула на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, в інше житло, а тому наявні підстави, передбачені частиною другою статті 107 ЖК України для визнання її такою, що втратила права користування жилим приміщенням.

При цьому доказів того, що їй чинилися перешкоди в користуванні спірним житловими приміщенням суду не надано, а її відсутність в спірному житлі не є тимчасовою

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині позову про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням ОСОБА_4 , суд виходить із такого.

Як стверджує ОСОБА_4 та ОСОБА_33 , та не заперечив ОСОБА_1 , ОСОБА_4 після розірвання шлюбу залишилася проживати з батьком. У зв`язку із карантином та дистанційним навчанням, тимчасово, поїхала в село до бабусі, а коли повернулася в вересні 2020 року, вже не могла потрапити в квартиру, у зв`язку із тим що ОСОБА_1 змінив ключі від квартири.

Тому, суд вважає, що ОСОБА_4 не вибувала на постійне місце проживання в інше житло, а тимчасово, у зв`язку із неможливістю проживати у спірному житлі, проживала з матір`ю.

Відповідно до статті 71 Житлового Кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Суд вважає, причини, з яких ОСОБА_4 тимчасово не проживала за адресою АДРЕСА_1 поважними.

Так, згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Встановлено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками є відповідачка ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , який є сином позивача, з народження була зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_1 , а тому має стійкий зв`язок із вказаним приміщенням, іншого житла не має.

Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Частиною третьою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Суд вважає, що доводи позивача про відсутність у дитини права на користування спірним житлом з тих підстав, що вона проживає за місцем проживання своєї матері, є необгрунтованими, оскільки син позивача - ОСОБА_8 є батьком дитини і має рівні з матір`ю дитини права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Суд зауважує, що неповнолітня дитина не може проживати сама, оскільки потребує батьківської опіки і допомоги. При цьому, як визнають сторони, ОСОБА_8 в спірному приміщенні також не проживає, оскільки виїхав за кордон. Відтак, відсутність ОСОБА_4 у спірному приміщенні викликана поважними причинами. Через свій неповнолітній вік, ОСОБА_34 не могла проживати сама без батьків.

З цих підстав суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що ОСОБА_4 вибула з спірного приміщення та була в ньому відсутня без поважних причин більше шести місяців.

ОСОБА_4 10.06.2023 досягла повноліття, однак, як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 , вже після досягнення нею повноліття, не допускає онуку до її житла, змінив ключі. Як стверджують свідки, надає житло для проживання посторонніх осіб, що він підтвердив в судовому засіданні.

Також, зважаючи на те, що знайшло своє підтвердження здійснення перешкод в користуванні жилим приміщенням для ОСОБА_4 її дідусем ОСОБА_1 , про що свідчить його пояснення в судовому засідання, в яких він підтвердив зміну замків, заперечив право проживання та вселення її в жиле приміщення, а також інформацією з Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області, суд вважає, що позов ОСОБА_4 слід задовольнити та усунути перешкоди ОСОБА_4 в користуванні жилим приміщенням по АДРЕСА_1 . шляхом її вселення у вказане житло.

Суд виходить із того, що статтею 396 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання таким що втратив право користування жилим приміщенням ОСОБА_1 , суд виходить із такого.

Позивачка за зустрічним позовом стверджує, що ОСОБА_1 більше шести місяців не проживає у спірному приміщенні, а в ньому проживають посторонні люди.

ОСОБА_1 заперечив вказані обставини, пояснив, що він працює в місті Тернополі, а тому проживає в спірному гуртожитку. На вихідні їздить до дружини в село Дворіччя, яка хворіє.

Оцінивши надані докази, суд доходить такого висновку.

Як видно із пояснень сторін, ОСОБА_1 до 2020 року не проживав у спірному житловому приміщенні, оскільки у вказаному приміщенні проживали його син, невістка та онука. Сам він проживав в іншому населеному пункті з теперішньою дружиною.

Також, згідно показаннями ОСОБА_1 , свідка ОСОБА_28 , з 2020 року ОСОБА_1 , проживає у вказаному приміщенні, оскільки працює в місті Тернополі, а на вихідні їздить до дружини.

Суд вважає, що показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_23 не є достатніми, достовірними та належними доказами того, що ОСОБА_1 протягом останніх шести місяців не проживає у спірному приміщенні.

Так, показання відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_4 слід оцінювати критично, оскільки вони на цей час не проживають в будинку, та розповідають про факт не проживання позивача за первісним позовом з чужих слів, є зацікавленими особами.

ОСОБА_35 є батьком відповідачки ОСОБА_7 та також є зацікавленою особою.

Інших доказів непроживання ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 суду не надано.

Рішення суду не може ґрунтуватися не припущеннях.

Тому, суд доходить остаточного висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що судом задоволена одна позовна вимога немайнового характеру ОСОБА_1 до ОСОБА_7 та одна позовна вимога немайнового характеру ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , а тому, у відповідності до статті 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 1073 гривні 60 копійок судового збору та стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 1073 гривні 60 копійок судового збору

Враховуючи наведене та керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 211, 229, 258, 259, 263, 266, 268, 273, 279, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням по АДРЕСА_1 .

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 відмовити.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_4 в користуванні жилим приміщенням по АДРЕСА_1 , шляхом її вселення у вказане житло.

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкод в користуванні жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 1073 гривні 60 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 1073 гривні 60 копійок судового збору

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду.

Реквізити сторін:

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_7 РНОКПП : НОМЕР_3 Тел. НОМЕР_12

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_4 Тел. НОМЕР_5 .

Відповідач за первісним позовом: ОСОБА_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_6 Тел. НОМЕР_7 .

Повний текст рішення виготовлено 25 березня 2024 року.

Головуючий суддяВ. М. Позняк