Справа № 212/5495/24
У Х В А Л А

17 червня 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Борис О.Н., за участю секретаря судового засідання Годунової В.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),-

встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якій просив визнати бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту після закриття виконавчого провадження неправомірною і зобов?язати державного виконавця усунути порушення, а саме, зняти арешт на все нерухоме майно, запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об?єктів нерухомого майна №12079475 від 20.01.2012 року, внесений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №271186981 від 19.01.2012 року.

В обґрунтування скарги скаржник зазначив про те, що на виконанні Центрально-Міського відділу Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції (правонаступник - Центрально-Міський відділ Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з 20.01.2012 року по 15.10.2014 рік перебувало виконавче провадження №271186981 з примусового виконання виконавчого листа №2-3480 від 30.08.2002 року, виданого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів в розміру 1/4 доходу. Написання прізвищ стягувача та боржника в рішенні суду та за виконавчим провадженням неправильне, згідно паспорта «Потєхін/Потєхіна». В рамках вищевказаного виконавчого провадження 20.01.2012 року за реєстраційним номером №12079475, державним виконавцем на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №271186981 від 19.01.2012 року було накладено арешт на все нерухоме майно скаржника. За домовленістю зі стягувачем, рішення суду щодо виплати аліментів ОСОБА_1 було виконано в повному обсязі поза межами виконавчого провадження, стягувач претензій із цього приводу не мала і не має, на підтвердження чого надається нотаріально посвідчена заява. У зв`язку з цим стягувачем до органу ДВС було направлено заяву про повернення виконавчого документа. Вказаний виконавчий лист було повернуто стягувачу згідно її заяви. Стягувач звернулася до органу ДВС із заявою про зняття арешту у зв?язку із фактичним повним виконанням рішення суду, на що було отримано відповідь про неможливість зняття арешту у зв?язку із тим, що дане виконавче провадження було завершено та передано на зберігання до архіву та в подальшому було знищено, а також повідомлено про те, що майно, належне на праві власності боржнику, може бути звільнено з-під арешту лише за рішенням відповідного суду.

Скаржник вважає, що заборгованість було погашено у повному обсязі, правових підстав не знімати арешти з майна у органу ДВС не було, а ігнорування заяви стягувача є бездіяльністю з боку такого органу, що перешкоджає скаржнику здійснювати свої права власника та є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Ухвалою суду від 31 травня 2024 року прийнято в провадження скаргу та призначено до судового розгляду.

Скаржник у судовому засіданні вимоги скарги підтримав, просив її задовольнити у повному обсязі.

Представник Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомлено.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 450 ЦПК скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Таким чином суд, заслухавши скаржника, дослідивши матеріали скарги та оцінивши надані докази у їх сукупності, дійшов такого висновку.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на виконанні Центрально-Міського відділу Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції (правонаступник - Центрально-Міський відділ Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з 20.01.2012 року по 15.10.2014 рік перебувало виконавче провадження №271186981 з примусового виконання виконавчого листа №2-3480 від 30.08.2002 року, виданого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів в розміру 1/4 доходу. Вказане підтверджується відомостями, що містяться у копіях відповідей Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) за №44562 від 03.05.2024 року та №51993 від 21.05.2024 року. (а.с. 11-12, 17-18)

В рамках вищевказаного виконавчого провадження 20.01.2012 року за реєстраційним номером №12079475 державним виконавцем на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №271186981 від 19.01.2012 року було накладено арешт на все нерухоме майно боржника за виконавчим провадженням ОСОБА_1 , що підтверджується наданою до суду копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №382166529 від 10.06.2024 року.

Як зазначає скаржник, написання прізвищ стягувача та боржника в рішенні суду та за виконавчим провадженням неправильне, згідно паспорта «Потєхін/Потєхіна»

Згідно з копією заяви ОСОБА_2 від 11.07.2014 року, адресованої начальнику Центрально-Міського ДВС Криворізького міського управління юстиції, ОСОБА_2 просила повернути виконавчий лист про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_1 на її користь на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без подальшого виконання. Претензій зі сплати аліментів до боржника ОСОБА_2 не мала. Заборгованість по аліментам відсутня. (а.с. 14)

14.10.2014 року за вих. №22837 начальником Центрально-Міського ВДВС Криворізького МУЮ Міністерства юстиції України ОСОБА_4 було направлено ОСОБА_2 постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 14.10.2014, винесену у ході виконання виконавчого документа виконавчого листа №2-3480 від 30.08.2002, виданого Жовтневим районним судом м. Кривий Ріг. В додатка про направлення листа зазначений виконавчий лист. Вказане також підтверджується копією постанови державного виконавця Центрально-Міського ВДВС Криворізького МУЮ Павлової О.О. про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». (а.с. 15-16)

ОСОБА_1 29.04.2024 року звертався із заявою до Центрально-Міського відділу ДВС у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про надання відомостей за вищевказаним виконавчим провадженням та внесення інформації про закриття виконавчого провадження до реєстрів ДВС із зняттям обтяжень. (а.с. 10)

03.05.2024 року за вих. №44562 ОСОБА_1 Центрально-Міським відділом ДВС у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі Відділ) була надана відповідь на вищевказану заяву, згідно з якою, згідно даних з Автоматизованої системи виконавчих проваджень та Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження №271186981 з примусового виконання виконавчого листа №2-3480 від 30.08.2002 року виданого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів в розміру 1/4, що перебувало на виконанні з 20.01.2012 по 15.10.2014 та було повернуто стягувачу на підставі п. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». В рамках вищевказаного виконавчого провадження 20.01.2012 року за реєстраційним номером №12079475, державний виконавець, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №271186981 від 19.01.2012 року виданої Центрально-Міським відділом державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, предмет обтяження: накладено арешт на все нерухоме майно.

Також повідомлено, що надати більш детальну інформацію стосовно виконавчого провадження на підставі якого державним виконавцем було накладено арешт на нерухоме майно боржника неможливо, оскільки дане виконавче провадження було завершено та передано на зберігання до архіву та в подальшому було знищено відповідно до 9.9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» «Строки зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становлять 3 (три) роки, після чого вони підлягають знищенню.» (а.с. 11-12)

Також 17.05.2024 року на адресу Центрально-Міського відділу ДВС у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) звернулася ОСОБА_2 із заявою про зняття арешту майна боржника, накладеного в рамках виконавчого провадження №271186981, у зв`язку із фактичним повним виконанням рішення суду і відсутністю претензій у ОСОБА_2 до боржника ОСОБА_1 (а.с. 13)

21.05.2024 року за вих. №51993 Центрально-Міським відділом ДВС у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на вказану вище заяву ОСОБА_2 була надана відповідь, аналогічна відповіді, адресованої ОСОБА_1 від 03.05.2024 року за вих. №44562. Додатково повідомлено, що майно, належне на праві власності боржнику, може бути звільнено з-під арешту лише за рішенням відповідного суду. (а.с. 17-18)

На підтвердження своїх доводів, викладених у скарзі, ОСОБА_1 була надана до суду заява ОСОБА_2 від 23.05.2024 року, в якій остання зазначила про те, що підтверджує відсутність будь-яких матеріальних претензій, як стягувача, до ОСОБА_1 , по виконавчому провадженню №271186981 з примусового виконання виконавчого листа №2-3480 від 30.08.2002 року, виданого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу про стягнення на мою користь аліментів в розміру 1/4 доходу. Виконавчий лист було повернуто ОСОБА_2 згідно її заяви на підставі п.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на дату повернення), у зв?язку з тим, що боржником рішення суду щодо виплати аліментів було виконано в повному обсязі поза межами виконавчого провадження. Приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Літвіновою І.І. було посвідчено справжність підпису ОСОБА_2 , заяву зареєстровано в реєстрі за №1083. (а.с. 19)

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Також у пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57,58 Закону України «Про виконавче провадження».

В постанові Верховного Суду від 20.06.2018р. по справі № 210/1072/15-ц боржник, звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, в результаті чого останнього зобов`язано провести виконавчі дії по зняттю арештів з нерухомого майна та грошових коштів.

З позиції Верховного Суду вбачається, що сторона виконавчого провадження (боржник) у разі порушення його прав чи інтересів має право звертатися до суду саме зі скаргою на бездіяльність виконавчої служби щодо зняття арештів та інших вжитих нею заходів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон), в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби або приватного виконавця й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляд

Виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами (ч. 2 ст. 17 Закону).

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 Закону).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема, є письмова заява стягувача.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч. 4 ст. 47 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 50 Закону, у разі закінчення виконавчого провадження крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем

накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч. 2 ст. 50 Закону).

Статтею 60 Закону визначені виключні підстави зняття арешту з майна боржника за виконавчим провадженням.

Також відповідно до п. 3.17. Розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Враховуючи викладене, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчого документа стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Водночас, спір у справі, що переглядається, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державним виконавцем, що здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні на стадії їх завершення під час повернення виконавчого документа стягувачу у 2014 році.

Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву стягувача про зняття арешту у зв`язку з виконання виконавчого документу поза межами виконавчого провадження, після закриття виконавчого провадження, арешт з майна боржника знятий не був.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу.

У справі, що переглядається, встановлено, що стягувач ОСОБА_2 підтвердила повне виконання аліментних зобов`язань боржника ОСОБА_1 та не заперечувала проти зняття арешту із майна останнього, що підтверджується матеріалами справи, а саме письмовими заявами стягувача та боржника за виконавчим провадженням до Центрально-Міського відділу ДВС у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), а також нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 від 23.05.2024 року, в якій остання зазначила про те, що у неї відсутні будь-які матеріальні претензії, як стягувача, до ОСОБА_1 , по виконавчому провадженню №271186981 з примусового виконання виконавчого листа №2-3480 від 30.08.2002 року, виданого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу про стягнення на мою користь аліментів в розміру 1/4 доходу.

Також за письмовими зверненнями скаржника ОСОБА_1 та стягувача за виконавчим провадженням ОСОБА_2 , останнім Центрально-Міським відділом ДВС у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) були надані відповіді про знищення виконавчого провадження.

Відповідно до п. 16 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція), у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, а також у випадку, коли таке виконавче провадження перебувало на виконанні у приватного виконавця, діяльність якого припинена або яким змінено виконавчий округ, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправні позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У даній правовій ситуації відмова в задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на все майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №271186981 унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку добровільного виконання виконавчого документа після повернення його стягувачу.

При цьому суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч.1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1, 5, 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що на теперішній час на виконанні у Центрально-Міському відділі державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відсутні відкриті виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-3480 від 30.08.2002 року, до останньої стягувач ОСОБА_2 жодних претензій не має, не зняття арешту з майна ОСОБА_1 порушує його право власності, суд приходить до висновку про задоволення скарги останнього у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210,260, 261,447-453 ЦПК України,-

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) - задовольнити.

Визнати бездіяльність державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у виконавчому провадженні №271186981 після закриття виконавчого провадження неправомірною.

Зняти арешт, накладений на все нерухоме майно ОСОБА_1 , запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об?єктів нерухомого майна №12079475 від 20.01.2012 року, внесений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №271186981 від 19.01.2012 року.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 17 червня 2024 року.

Суддя О. Н. Борис