Пр.№2/756/602/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року Оболонський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Майбоженко А.М.

секретаря Приходько К.А.

за участю

представника позивача Стаценка М.Ф.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_3 , через свого представника звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачці на праві приватної власності належить земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ., площею 0,0748 га. На цій земельній ділянці розташовано об`єкт незавершеного будівництва (дачний будинок) площею 540 кв.м., який також належить позивачці на праві власності.

Станом на дату подання цього позову вказану земельну ділянку відповідач безпідставно та незаконно використовує для власних потреб, а об`єкт незавершеного будівництва дачний будинок для постійного проживання.

Відповідач ОСОБА_4 в минулому був чоловіком доньки позивачки - ОСОБА_5 . Однак рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/12516/18 від 18.03.2019 року шлюб між ними розірвано. Рішення суду набрало законної сили 18.04. 2019 року. З цього часу відповідач перестав бути членом сім`ї позивача, але незважаючи на це, продовжує протягом тривалого часу безпідставно та незаконно використовувати як земельну ділянку так і об`єкт незавершеного будівництва (дачний будинок) для власних потреб.

Такий стан справ робить неможливим для позивача проводити облаштування належної їй на праві власності земельної ділянки на власний розсуд, ремонтні та оздоблювальні роботи у дачному будинку, що розташований на цій земельній ділянці, використовувати ці об`єкти нерухомого майна для задоволення власних потреб або потреб її сім`ї, чи використати це майно іншим чином на власний розсуд.

Відповідач не є ні власником, ні співвласником земельної ділянки та дачного будинку, також не є членом родини позивача, на вимоги про виселення не реагує.

Враховуючи вищезазначене, просить суд, усунути перешкоди в користуванні майном для позивача ОСОБА_3 шляхом виселення відповідача ОСОБА_4 із займаних ним земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва (житлового будинку) розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

У відзиві відповідач заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.07.2016, позивачка зазначена як Покупець земельної ділянку площею 0,0748 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 8 000 000 000:78:373:0004 та згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва від 28.07.2016 позивачка зазначена, як покупець незавершеного будівництвом об`єкт (дачний будинок), що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка є матір`ю ОСОБА_5 , з якою відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з 07.08.1999 по 18.03.2019. Від шлюбу з ОСОБА_5 мають дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За ініціативою та позовом ОСОБА_5 вказаний шлюб було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва (справа №758/12516/18 від 18.03.2019 року). Рішення набрало законної сили 18.04.2019.

Відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил України, маючи тривалий стаж роботи з 1987 року, а також перебуваючи у довготривалих відрядження працюючи в Посольствах України за кордоном, отримував значний дохід і мав матеріальну можливість придбати нерухомість.

Повернувшись з чергового відрядження, він підшукував для купівлі нерухомість з земельною ділянкою для проживання своєї сім`ї, зустрічався з рієлторами, оглядав запропоновані об`єкти нерухомості, земельні ділянки, вів перемовини з продавцями нерухомості, а також здійснив оплату за придбані об`єкти нерухомості.

Вибравши із запропонованих до продажі об`єктів нерухомості Земельну ділянку та Дачний будинок, перед оформленням договору їх купівлі-продажу, між відповідачем та тещою позивачкою у справі була досягнута усна домовленість, що право власності на дачний будинок та земельну ділянку буде оформлене на його тещу ОСОБА_3 , та після придбання вказаних об`єктів нерухомості там буде проживати його сім`я.

ОСОБА_3 , працюючи раніше у Львівській квартирно - експлуатаційній частині, структурному підрозділі ІНФОРМАЦІЯ_5, яке мало відношення до обліку та розподілення житла для сімей військовослужбовців, використовуючи довірливі стосунки, які склались між ними, переконала відповідача здійснити оформлення права власності усього придбаного ним нерухомого майна на позивачку, оскільки відповідач перебуває на квартирному обліку, та за відсутності у власності житла, швидше отримає від Міністерства оборони, після чого вона поверне все нерухоме майно. Припущення про можливість відчуження з родини будь-якого майна не припускалось.

Зазначає, що ОСОБА_3 коштів на придбання земельної ділянки та дачного будинку не мала, з 2005 року перебуваючи на пенсії продовжувала працювати в котельні військового госпіталю. Вважає, що підтвердженням існування вищезазначених домовленостей з позивачкою про право користування, розпорядження земельною ділянкою є довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. в день укладення договорів купівлі продажу земельної ділянки та дачного будинку, якою ОСОБА_3 уповноважила відповідача вчиняти всі правочини від її імені щодо розпорядження нерухомим майном строком до 27.07.2023 включно, однак 18.07.2017, ця довіреність була скасована про, що відповідача не повідомили.

Зазначає, що ніяких перешкод у праві користування він позивачці не чинить, будучи чоловіком дочки позивачки та зятем позивачки, за її відома і згодою, проживав та користувався дачним будинком та земельною ділянкою, а вважаючи довіреність від 28.07.2016 діючою на 10 років, враховуючи домовленість з ОСОБА_3 про належність дачного будинку та земельної ділянки сім`ї відповідача складом із п`яти чоловік, відповідач здійснює ремонт Дачного будинку та благоустрій Земельної ділянки, починаючи з 2016 року сплачує членські внески до ГО ОВД Урочища «Оболонь», та є його членом, своєчасно оплачує послуги за використану електричну енергію, експлуатаційні витрати.

Крім того, просив суд звернути увагу, що 2017 року від звертався до Оболонського районного суду м. Києва про визнання правочинів недійсними в частині покупця, переведення прав та обов`язків покупця, визнання об`єктами спільної сумісної власності, рішенням 04.02.2021 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

16 листопада 2021 року Київський апеляційний суд задовольнив мою позивача та визнав недійсними в частині покупця договори купівлі-продажу: квартири АДРЕСА_3 ; квартири АДРЕСА_4 ; незавершеного будівництвом об`єкту житлової нерухомості - дачний будинок, розташованого в АДРЕСА_5 , земельна ділянка НОМЕР_1 ; земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :78:373:0004 та визнав ОСОБА_4 покупцем вказаних вище об`єктів нерухомого майна.

07 червня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув касаційну скаргу та скасував постанову Київського апеляційного суду, однак в своїй постанові зазначив, що обставини справи встановлені апеляційним судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Обгрунтовуючи своє рішення Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав, що нормами Цивільного кодексу України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору у частині сторони договору.

У зв`язку з цим, позивач був змушений звернутися до Франківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування стягнення витрачених ним коштів на придбання вказаних об`єктів нерухомого майна та витрат на ремонтні роботи цих

об`єктів (справа № 465/3609/21 та справа № 465/4753/21).

Зазначає, що він, як військовослужбовець Збройних сил України, учасник бойових дій, іншого власного житла немає.

В зв`язку з вищезазначеним, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повністю з підстав викладених у відзиві.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні їм факти та правовідносини.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 є власницею земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 ) АДРЕСА_2 , площею 0,0748 га за кадастровим номером 8 000 000 000:78:373:0004 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрованого в реєстрі за №82 (а.с. 6-9).

Крім того, ОСОБА_3 є власницею незавершеного будівництвом об`єкту житлової нерухомості - дачного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 ) АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрованого в реєстрі за №82 (а.с. 10-12).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, відповідач має постійне місце реєстрації в АДРЕСА_7 , з 18.11.2005 року (а.с. 52).

28.07.2016 року ОСОБА_3 на ім`я відповідача ОСОБА_4 та його дружини, тобто своєї дочки ОСОБА_5 було видано довіреність строком на десять років, якою уповноважено останніх укладати всі дозволені законом правочини щодо розпорядження належним позивачці нерухомим майном, зокрема незавершеним будівництвом об`єктом житлової нерухомості дачний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту. нерухомого майна 00, а також цим об`єктом після введення його в експлуатацією; земельною ділянкою, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :78:373:0004, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00.

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей 18.07.2017 року за заявою позивачки було зареєстровано припинення дії довіреності.(а.с. 63).

18.03.2019 шлюб між ОСОБА_4 та донькою позивачки - ОСОБА_5 було розірвано, що підтверджується рішенням Подільського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, справа №758/12516/18 (а.с.8).

Як зазначає позивач, у вищезазначеному дачному будинку, мешкає колишній чоловік доньки ОСОБА_4 та використовує земельну ділянку для власних потреб, про що не заперечує відповідач, тому в силу положень ст. 82 ЦПК, ця обставина доказуванню не підлягає.

Однак відповідач, вважає, що проживає в цьому дачному будинку та користується земельною ділянкою на законних підставах.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 12.08.2020 року ОСОБА_9 звертався до Оболонського управляння поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення ОСОБА_3 шахрайських дій, а саме про заволодіння майном потерпілого, спричинивши своїми діями останньому значної майнової шкоди, номер кримінального провадження:0004660.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.02.2021 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними в частині покупця, переведення прав та обов`язків покупця, зокрема, щодо договорів купівлі-продажу незавершеного будівництвом об`єкту житлової нерухомості - дачного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :78:373:0004, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00 та визнання майна об`єктами спільної сумісної власності подружжя залишено без задоволення (а.с. 68-77).

Постановою Київського апеляційного суду від 16.11.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнив та визнав недійсними в частині покупця договори купівлі-продажу, зокрема в спірної земельної ділянки та дачного будинку, а визнано покупцем відповідача (80-91).

Постановою Верховного Суду від 07.06.2022 скасовано постанову Київського апеляційного суду від 16.11.2021, та позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05.07.2021, яка набрала законної сили, Заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на ремонтні роботи задоволено частково та накладено арешт, зокрема, на земельну ділянку і дачний будинок (незавершений будівництвом об`єкт житлової нерухомості), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (земельна ділянка кадастровий номер :78:373:0004, реєстраційний номер 00.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до ст. 383 ЦК України квартира використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім`ї.

Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків;) застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56).

Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, пункт 60).

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, пункт 110).

Разом із тим суд зауважує, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у своїх рішеннях зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18) та від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) вказано, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, наявності чи відсутності іншого житла.

Судом встановлено, що спір з приводу користування житловим приміщенням та земельною ділянкою, виник між позивачем та її колишнім зятем, який зайняв земельну ділянку та дачний будинок як член сім`ї і продовжує користуватися нею і після припинення шлюбних відносин, що унеможливлює користування ними їх власником.

Відповідач не визнає законність набуття права власності позивачем на спірне майно та на даний час користується цим майном.

Суд, оцінюючи виселення на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку, за обставин цієї справи, виселення відповідача зі спірного житла та звільнення земельної ділянки є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки між сторонами спору склалися неприязні стосунки, вони не пов`язані спільним побутом, відповідач вже не є членом сім`ї позивача.

Інтереси позивача, як власника земельної ділянки, дачного будинку та користувача цим майном, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, у зв`язку із цим, суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності шляхом виселення відповідача та зобов`язанням звільнити земельну ділянку.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

У позовній заяві представник позивачки адвокат Стаценко М.Ф. просить суд витрати щодо розгляду справи покласти на відповідача. На підтвердження своїх повноважень, представником позивача надано нотаріально завірену довіреність, на підтвердження судових витрат надано попередній розрахунок сум судових витрат у цій справі, відповідно до якого, судові витрати складаються із судового збору у розмірі 1 073,60 грн та 15 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат. пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до ч.1,3 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи,

Частиною 4 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сума судових витрат, заявлена

до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

В судовому засіданні 11.04.2024 року представник позивача адвокат Стаценко М.В. до закінчення судових дебатів у справі заявив клопотання про відшкодування судових витрат відповідачем.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд звертає увагу на те, що судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги (ч.2 ст. 137 ЦПК України), однак такий договір стороною позивача не надано, у зв`язку з чим суд не має можливості встановити, що саме є предметом даного договору, за виконання яких юридичних дій замовник оплачує винагороду (гонорар), час та умови виконання такої роботи та її оплата.

Слід також зазначити, що обсяг повноважень адвоката встановлюється домовленістю сторін у договорі про надання правової допомоги, який засвідчує існування між клієнтом та адвокатом домовленості стосовно об`єму наданих йому повноважень, шляхом окремого визначення такої дії у договорі.

Однак, матеріали справи не містять договору про надання правової допомоги укладеного ОСОБА_3 з адвокатом. Крім того, матеріали справи не містять доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем.

За таких обставин, суд вважає, що подані позивачем документи на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі за позовом за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселеннядокументально не підтверджені, а тому у їх відшкодуванні слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивачки судовий збір у сумі 1 073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 274, 279 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 з незавершеного будівництвом об`єкту житлової нерухомості - дачного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 ) АДРЕСА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку площею 0,0748 га за кадастровим номером 8 000 000 000:78:373:0004, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 ) АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривень 60 копійок судового збору.

Відмовити у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач: ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.05.2024

Суддя А.М. Майбоженко