судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.
справа № 755/5942/20 (провадження № 61-847 св 24)
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув у порядку письмового позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнова Михайла Владиславовича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними, і постановою від 10 квітня 2024 року касаційну скаргу залишила без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитися з огляду на таке.
1. У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що 04 лютого 2016 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_4 235 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути не пізніше 15 листопада 2018 року, що підтверджено розпискою.
2. Відповідачі перебувають у шлюбі та грошові кошти отримувались у позику в інтересах сім`ї, що підтверджується текстом розписки.
3. У 2019 році ОСОБА_4 звертався до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, який на підставі обіцянок позичальника повернути борг за заявою позивача залишено без розгляду.
4. Проте позичальник ОСОБА_1 борг не повернув.
5. 16 квітня 2020 року за договором відступлення ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 право вимоги за договором позики.
6. Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань за договором позики, внаслідок чого утворилась заборгованість, ОСОБА_2 , як новий кредитор, просив стягнути з солідарно з відповідачів борг за договором позики у розмірі 235 000,00 доларів США.
7. У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому зазначив, що він грошових коштів від ОСОБА_4 не отримував та ніколи з ним знайомий не був. Розписка, на яку посилається позивач, була написана ним не у лютому 2016 року, а у травні 2019 року, і не на підтвердження отримання грошових коштів у борг, а внаслідок введення його в оману знайомим ОСОБА_5 , який пообіцяв сприяння йому у вирішенні майнових проблем, що виникли через розлучення з дружиною ОСОБА_3 .
8. Стверджував, що він мав умисел на вчинення саме фіктивного правочину без створення правових наслідків, які в ньому зафіксовані. Він є суб`єктом декларування і зобов`язаний декларувати зміни свого майнового стану та боргові зобов`язання, проте в його декларації жодним чином не відображено суми, яку він нібито отримав у борг.
9. Первинний кредитор ОСОБА_4 у телефонній розмові з ним 23 квітня 2020 року визнав, що з позивачем за зустрічним позовом не знайомий, останній перед ним боргів немає. Крім того, ОСОБА_4 не мав у наявності грошових коштів у розмірі 235 000,00 дол. США, оскільки має незначні доходи.
10. ОСОБА_4 і ОСОБА_2 за пропозицією спільного знайомого ОСОБА_5 вирішили скористатись його довірою та шляхом шахрайських дій заволодіти його майном, у зв`язку з чим він звернувся до правоохоронних органів із заявою про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
11. ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір позики, укладений між ним та ОСОБА_4 , на підтвердження якого була видана боргова розписка від 04 лютого 2016 року, внаслідок його фіктивності; визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 16 квітня 2020 року.
12. Так, судами попередніх інстанцій було встановлено, що відповідно до розписки від 04 лютого 2016 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_4 235 000,00 дол. США в інтересах сім?ї, а також для спільного відпочинку, придбання квартир, побутової техніки і проведення ремонту в придбаних квартирах та зобов`язався повернути зазначену суму до 15 листопада 2018 року, позика є безвідсотковою.
13. У травні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 206/2777/19) з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
14. 23 серпня 2019 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська позов ОСОБА_4 залишено без розгляду з тих підстав, що у підготовчому судовому засіданні від ОСОБА_4 надійшла заява, в якій він просив суд залишити його позов без розгляду у зв`язку з примиренням сторін. ОСОБА_1 не заперечував проти залишення позову без розгляду.
15. Під час розгляду справи № 206/2777/19 ОСОБА_1 звертався до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявою, в якій зазначив, що факти, викладені у позовній заяві, відповідають дійсності, але проти позову він заперечує з підстав, зазначених у статті 607 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а саме, що зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Зазначив, що він не отримав прибуток, на який сподівався. Така подія настала незалежно від його вини та (або) вини ОСОБА_4 , що відповідає положенням статті 607 ЦК України. У позові просив відмовити.
16. 16 квітня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено договір про відступлення права вимоги за розпискою від 04 лютого 2016 року, за умовами якого первісний кредитор ОСОБА_4 відступив, а новий кредитор ОСОБА_2 набув прав первісного кредитора, належних первісному кредитору згідно з розпискою від 04 лютого 2016 року, укладеною між первісним кредитором ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , за якою первісний кредитор позичив ОСОБА_1 235 000,00 дол. США зі строком повернення до 15 листопада 2018 року.
17. У договорі обумовлено, що право вимоги за основним договором відступається в повному обсязі та на умовах, як існують на момент відступлення права вимоги (пункт 1.2); новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором (пункт 1.3); у день укладення цього договору первісний кредитор зобов`язаний передати новому кредитору документи, що засвідчують відступлені права, а саме: оригінал розписки (пункт 2.2.2); за передане право вимоги до боржника за основним договором новий кредитор сплачує первісному кредитору суму в розмірі 50 % отриманої від боржника на виконання зобов`язань за розпискою суми.
18. У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - Дніпровське УП ГУ НП у м. Києві) про внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 190 КК України, із зазначенням обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, про те, що невстановлена особа, яка відома йому як ОСОБА_4 , вчинила відносно нього шахрайські дії, які виразились у поданні до суду позовної заяви щодо стягнення з нього неіснуючого боргу та вжиття заходів забезпечення позову.
19. 08 червня 2021 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва призначалася судово-технічна експертиза, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення якої постановлено наступні питання: 1) чи виготовлено рукописний текст у той час, яким датований документ - розписка від 04 лютого 2016 року? 2) у який період часу був виконаний рукописний текст у документі - розписці від 04 лютого 2016 року ОСОБА_1 на ім?я ОСОБА_4 .?.
21. 20 квітня 2023 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва первісний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 235 000,00 дол. США. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
22. Рішення суду мотивовано тим, що факт укладення договору позики та отримання ОСОБА_1 у борг від ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 235 000,00 дол. США підтверджується розпискою, датованою 04 лютого 2016 року, але складеною в інший час (липень 2016 року - вересень 2019 року). Належних та допустимих доказів, які б свідчили про безгрошовість договору позики, неотримання позичальником суми позики, ОСОБА_1 не надано.
23. 30 листопада 2023 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Продан І. О. залишено без задоволення, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року залишено без змін.
24. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності умислу в учасників оспорюваного правочину на укладення договору позики без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. Обставини щодо невиконання ОСОБА_1 обов`язку з повернення позики підтверджені зібраними та дослідженими судом першої інстанції доказами та свідчать про порушення прав позивача.
25. Верховний Суд відмовляючи у задоволенні касаційної скарги та погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтувала свою позицію, зокрема, таким.
25.2. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
25.3. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
25.4. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
25.5. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
25.7. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Водночас законом не встановлено, що факт отримання грошових коштів має бути підтверджений певними засобами доказування. Тому кожна зі сторін може доводити таку обставину або спростовувати її будь-якими доказами. Зокрема, таким доказом може бути положення договору про одержання однією стороною від іншої грошових коштів. Натомість заінтересована сторона може спростовувати цю обставину іншими доказами, які, наприклад, свідчать про підписання договору або розписки, якщо вона втілена в окремому документі, під впливом помилки, обману, насильства тощо.
25.8. За вимогами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
25.9. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
25.11. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
25.12. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
25.13. Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
25.14. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
25.15. Фактичними обставинами справи, встановленими судами попередніх інстанцій, як судами факту, на підставі наданих сторонами доказів, дослідження яких також входить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій, встановлено, що спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором позики, укладеним з однією сторони ОСОБА_4 - позикодавцем, і з іншої сторони ОСОБА_1 - позичальником.
25.16. На підтвердження факту укладення договору позики та його умов позивач за первісним позовом надав суду розписку від 04 лютого 2016 року, в якій посвідчено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 235 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути позикодавцю до 15 листопада 2018 року. Тобто розписка від 04 лютого 2016 року підтверджує існування зобов`язання, яке виникло із договору позики.
25.17. Та обставина, що ОСОБА_1 склав розписку, датовану 04 лютого 2016 року, у інший час (липень 2016 року - вересень 2019 року) не спростовує існування між сторонами договірних правовідносин, передачу грошових коштів у борг ОСОБА_1 й обов`язок їх повернути.
25.18. Із наданих сторонами та досліджених судами доказів убачається, що позичальник ОСОБА_1 до настання строку виконання зобов`язання не оспорював договір позики.
25.19. Під час розгляду іншої цивільної справи № 206/2777/19 ОСОБА_1 визнав факт складання розписки та існування за нею заборгованості. Проте вказував, що повернення боргу неможливе із незалежних він нього обставин.
25.20. Належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності укладеного договору позики відповідно до вимог статті 234 ЦК України, якими обґрунтовано зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_1 не надав.
25.21. Докази виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики у матеріалах справи відсутні.
26. Водночас, вважаю, що Верховний Суд помилково дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін з огляду на таке.
27. Основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України).
28. Також статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є верховенство права, змагальність сторін.
29. Принцип змагальності передбачає, що кожна сторона у судовому процесі має можливість представити свою позицію, обґрунтувати свої вимоги чи заперечення і надати докази в підтримку своєї позиції. Суд аналізує всі представлені докази та аргументи і приймає обґрунтоване рішення на підставі наявних фактів і правових норм.
30. Дотримання судами принципу змагальності сторін створює необхідні умови для справедливого вирішення справи.
31. Статтями 12 та 81 ЦПК України також встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
32. Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь?які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
33. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
34. Крім цього досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
35. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
36. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
37. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
38. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
39. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
40. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
41. Досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
42. ОСОБА_1 як в суді першої та і в суді апеляційної інстанції вказував на те, що коштів від ОСОБА_4 не отримував та ніколи не був з ним знайомий. Розписку, на яку посилається позивач, була написана не у лютому 2016 року, а у травні 2019 року, і не на підтвердження отримання коштів у борг, а з метою полегшення вирішення спору, що виник між ним та його колишньою дружиною з приводу розірвання шлюбу та розподілу майна.
43. Також ОСОБА_1 стверджував, що розписку, на яку посилається ОСОБА_2 була написана ним внаслідок введення його в оману знайомим ОСОБА_5 , який пообіцяв сприяння йому у вирішенні майнових проблем, що виникли через розлучення з дружиною ОСОБА_3 .
44. Стверджував, що він мав умисел на вчинення саме фіктивного правочину, без створення правових наслідків які в ньому зафіксовані.
46. Також, з рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що заперечуючи проти задоволення первісного позову ОСОБА_3 зазначала, що фактичні шлюбні стосунки з ОСОБА_1 припинено з березня 2019 року. Вона не знайома ані з ОСОБА_4 , ані з ОСОБА_2 , згоди на отримання у позику її колишнім чоловіком грошових коштів, в тому числі письмову згоду щодо цінного майна, не надавала. Про укладення ОСОБА_1 договору позики не знала. Також відсутні докази того, що правочин був укладений в інтересах сім?ї і кошти використовувались подружжям в інтересах їх сім?ї. У травні 2019 року та у серпні 2019 року вона звернулась із заявами до правоохоронних органів за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 358 КК України, щодо можливого факту підроблення розписки про отримання ОСОБА_1 від громадянина ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 235 000,00 дол. США.
47. З цього вбачається, що суди першої та апеляційної інстанції поверхнево дослідили обставини та матеріали справи, не надали належної оцінки доводам ОСОБА_1 щодо безгрошовості розписки та відсутності волі як у ОСОБА_1 та і у ОСОБА_2 на вчинення правочину та створення правових наслідків.
48. Верховний Суд також залишив зазначені обставини поза увагою.
49. Крім цього як суди попередніх інстанцій так і Верховний Суд проігнорували висновок експерта, відповідно до якого у розписці від імені ОСОБА_1 , датованій 04 лютого 2016 року, записи виконано не у вказану в документі дату, а у період часу липень 2016 року - вересень 2019 року, що разом із викладеним вище вказує на можливе підроблення такої розписки.
50. Статтею 420 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
51. Відповідно до частини першої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
52. Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню (частина шоста статті 262 ЦПК України).
З огляду на викладене вважаю, що Верховний Суд, розглянувши справу № 755/5942/20 мав відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та постановити окрему ухвалу щодо можливого вчинення кримінального правопорушення з боку учасників справи з метою виготовлення підробленого документу для введення з його допомогою в оману судів.
Суддя В. В. Пророк