Справа № 352/908/24
Провадження № 2/352/364/24
УХВАЛА

12 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Олійника М. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Кукули О. С.

позивача за первісним позовом ОСОБА_1

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні об`єднану цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Тисменицягаз» про визнання дій щодо нарахування боргу за послуги з розподілу природного газу неправомірними, та зустрічним позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Тисменицягаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послугу розподілу природного газу,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Тисменицягаз», в якому просила визнати неправомірними дії АТ «Оператор газорозподільної системи «Тисменицягаз», які полягають в нарахування боргу в сумі 6726, 50 грн за послуги з розподілу природного газу за період з 01.01.2021 по 01.01.2024 за її особовому рахунку № НОМЕР_1 . Позов мотивований тим, що наприкінці січня 2024 року від АТ «Оператор газорозподільної системи «Тисменицягаз» вона отримала лист до якого був долучений акт звіряння фактично використаних об`ємів природного газу та взаєморозрахунків за послугу розподілу за 2021-2023 роки, в якому зазначено, що станом на 31 січня 2024 року вона має заборгованість в сумі 6726,50 грн. За її особистими розрахунками борг має складати 4205,51 грн., тому позивач була змушена звернутися з таким позовом до суду.

Від відповідача за первісним позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Тисменицягаз» надійшло клопотання про закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Позивач та її представник заперечували проти закриття провадження у справі через необґрунтованість клопотання.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав клопотання про проведення судового розгляду без його участі, просив задовольнити клопотання про закриття провадження у справі.

Дослідивши клопотання та матеріали справи, вислухавши думки учасників справи, суд дійшов такого висновку:

В позовній заяві ОСОБА_1 просила суд визнати дії АТ «Оператор газорозподільної системи «Тисменицягаз» щодо нарахування боргу в сумі 6726грн. 50 коп. за послуги з розподілу природного газу за період з 01.01.2021 року по 01.01.204 року по моєму особовому рахунку № НОМЕР_1 - неправомірними (а.с. 2).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom) (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма (стаття 13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року, заява № 38722/02).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тож у кожному конкретному спорі суд найперше повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають з характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею 13 ЦК України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь -якою особою.

Суд звертає увагу на те, що положення ЦК України, і ЦПК України, не передбачають такого способу захисту, як визнання протиправними дій господарюючого суб`єкта.

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією ЄСПЛ процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження в судах із цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А № 18, пункти 28-36).

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії» Ashingdane v. the. UnitedKingdom). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» Bellet v. France).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Тисменицягаз» про визнання дій щодо нарахування боргу за послуги з розподілу природного газу неправомірними у зв`язку з неможливістю розгляду судом підстав позову у спорі між суб`єктом господарювання та споживачем як самостійної позовної вимог.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20.

З урахування викладеного, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України».

Керуючись ст.ст. 255, 256, 354 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Закрити провадження у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Тисменицягаз» про визнання дій щодо нарахування боргу за послуги з розподілу природного газу неправомірними.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складення).

Дата складення повного тексту ухвали 14 червня 2024 року.

Суддя Максим ОЛІЙНИК