П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2024 року м. Київ

Справа № 755/13282/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/8622/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Бевзи А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Арапіної Н.Є. 31 січня 2024 року в м. Києві, повний текст рішення складений 09 лютого 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визнання незаконним рішення про відмову у приватизації та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

У вересні 2023 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:

- визнати незаконним рішення Органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №43-101/21 від 02 квітня 2021 року про відмову позивачу в приватизації кімнати АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Орган приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації виконати повний обсяг всіх передбачених чинним законодавством юридично значимих дій, спрямованих на передачу безоплатно у власність ОСОБА_1 кімнати АДРЕСА_1 та на отримання нею у власність цієї кімнати.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 09 липня 2013 року ТОВ «Дніпровська плодоовочева база» на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства позивачу було видано ордер № 07 на право зайняття житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_2 . З того часу позивач зареєстрована та проживає у вказаній кімнаті гуртожитку. З метою реалізації свого права на приватизацію житла вона звернулась до органу приватизації, однак рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 43-101/21 від 02 квітня 2021 року відмовлено позивачу та членам її сім`ї в приватизації кімнати АДРЕСА_1 з посиланням на те, що нею були припинені трудові відносини з підприємством яким був виданий ордер.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до Органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визнання незаконним рішення про відмову у приватизації та зобов`язання вчинити дії - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач була зареєстрована та проживала за адресою: кімната АДРЕСА_1 тимчасово у зв'язку з роботою на підприємстві, з нею 03 серпня 2020 року були припинені трудові відносини, а тому кімната в гуртожитку не підлягає приватизації.

Не погодилась із вказаним рішенням суду позивач, її представником подана апеляційну скаргу, в якій він зазначає, що рішення суду є необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та за неправильного застосування норм матеріального права.

Представник позивача вказує на те, що відповідачем жодним доказом не доведено, а матеріали справи не містять доказів, що гуртожиток призначений для тимчасового проживання чи є службовим житлом. Навпаки, постійне проживання позивача у даному гуртожитку протягом більше ніж 10 років свідчить про протилежне.

Також вказує на те, що у ордері № НОМЕР_1 на вселення у кімнату АДРЕСА_1 не вказано, що він виданий позивачу для тимчасового проживання. За таких обставин, твердження відповідача, з яким погодився суд першої інстанції, про те, що позивач мав право на проживання гуртожитку по АДРЕСА_3 на тимчасовій основі є лише припущеннями.

За таких обставин вважає, що позивач є такою, що вселилася у вказане житлове приміщення на законних підставах і протягом тривалого часу (з липня 2013 року) добросовісно користується кімнатою № НОМЕР_2 у гуртожитку по АДРЕСА_3 як єдиним житлом, а отже підпадає під дію Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Крім того, передбачені законом підстави для відмови у приватизації житлової площі відсутні та на спірну кімнату ніхто не претендує. Тому ОСОБА_1 має право на отримання кімнати АДРЕСА_1 у власність в порядку приватизації. Даний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи наведені позивачем в апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Щетілін М.Ю. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про задоволення заявлених позовних вимог.

Представник відповідача - Кіцелюк Ю.Ю. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.

Третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки представника суду не повідомили.

Тому керуючись положеннями з ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала, що неявка представників третьої особи не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 24 травня 2012 року №596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва», зокрема, вирішено: залишити гуртожитки, що є об`єктами комунальної власності територіальної громади м. Києва, зазначені у додатку до цього рішення серед яких і гуртожиток по АДРЕСА_3 , у статусі «гуртожиток» та дозволити приватизацію їх жилих приміщень (а.с. 21-23).

09 липня 2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпровська плодоовочева база» на ім`я позивача був виданий ордер № 07 на право зайняття житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_2 . В ордері вказано: «Житлова площа в гуртожитку надається на період в підприємстві» (а.с.11).

Згідно відомостей паспорту та довідки про реєстрацію місця проживання позивач зареєстрована в АДРЕСА_2 з 09 липня 2013 року (а.с.8, 13).

01 вересня 2015 року між позивачем та Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», був укладений «Договір на проживання в гуртожитку», за умовами якого підприємство надає згоду на вселення наймача на тимчасовій основі в житлове приміщення площею 17, 3 м. кв. за адресою: АДРЕСА_2 . Сторонами у п. 4.1 визначено, що термін дії договору закінчується 01 жовтня 2016 року (а.с. 56-58).

16 березня 2021 року позивач звернулася до Центру надання адміністративних послуг для оформлення та видачі свідоцтва про право власності на житло, про що свідчить опис документів, що надано до ЦНАП (а.с. 25).

Рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 43-101/21 від 02 квітня 2021 року відмовлено позивачу та членам її сім`ї в приватизації кімнати АДРЕСА_1 . В рішенні вказано на те, що житлова площа у гуртожитку була надана на період роботи на підприємстві, а з довідки №90 від 23 жовтня 2020 року вбачається що ОСОБА_1 звільнилась з ТОВ «Дніпровська плодоовочева база» з 03 серпня 2020 року. Також вказано на закінчення строку дії договору на проживання в гуртожитку від 01 листопада 2015 року. На підставі цього зроблений висновок, що сфера дії Закону України «Про реалізацію житлових прав мешканців гуртожитків» на ОСОБА_1 та членів її сім`ї не поширюється (а.с.26).

В довідці ТОВ «Дніпровська плодоовочева база» № 90 від 23 жовтня 2020 року вказано, що ОСОБА_1 дійсно була прийнята на роботу ТОВ «Дніпровська плодоовочева база» на посаду продавець в магазин з 05 вересня 2013 року наказ №27 від 23 серпня 2013 року. З 03 серпня 2020 року позивача переведено до ТОВ «Сапсан Петролуім» згідно ст.36 п.5 КЗпП Наказ № 11 з 01 серпня 2020 року та працює по теперішній час (а.с.12).

Матеріали справи також містять копії:

карточки прописки ОСОБА_1 (а.с.14);

технічного паспорту на кімнату АДРЕСА_1 виданого на ім`я ОСОБА_1 (а.с.15-16);

довідки Публічного акціонерного товариствам «Державний ощадний банк України» від 05 січня 2021 року про те, що позивач та ОСОБА_3 , які проживають за адресою: АДРЕСА_2 , в списках на приватизацію державного житлового фонду не значаться. Правом приватизації за вказаною адресою не скористались за житловим чеком (а.с. 17);

довідок виданих виконкомом Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 27 березня 2020 року про те, що ОСОБА_1 з 24 липня 1996 року по 06 квітня 2013 року дійсно була зареєстрована в АДРЕСА_4 комунальної власності не користувалась (а.с.18,20);

довідки Чернігівського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 04 травня 2020 року про відсутність інформації про використання позивачем житлового приватизаційного чеку (а.с. 19).

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно зі ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Частиною 3 ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Цей Закон не поширюється на громадян, які: 1) проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання, у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв`язку з роботою (службою) за контрактом; 2) мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом; 3) мешкають у спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена, або яким немає можливості повернути колишнє жиле приміщення; 4) потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз; 5) проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на день набрання чинності цим Законом.

Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей).

У ст.1-1 цього наведено визначення наступних понять:

проживання у гуртожитку на правових підставах - проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього Закону, а саме у відомчих гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР (пп.а) п.14)

проживання у гуртожитку протягом тривалого часу - проживання у гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років. Вимога щодо проживання у гуртожитку протягом тривалого часу не поширюється на членів сім`ї громадянина, якому видано ордер на жилу площу в гуртожитку та який є основним наймачем жилого приміщення в гуртожитку, а також на мешканців гуртожитків, які на правових підставах були вселені у гуртожиток, фактично проживали в гуртожитку сукупно не менше одного року та стали учасниками антитерористичної операції у складі Збройних Сил України, Національної гвардії України, органів внутрішніх справ України та інших військових формувань, створених відповідно до закону, та добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (п.15).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України «Про житловий фонд соціального призначення»), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім`ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України).

В порядку визначеному ст.4 цього Закону громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради.

Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Приватизація жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад, які раніше були самовільно переплановані, може відбуватися після визнання перепланування таким, що відповідає законодавству України щодо технічних умов і будівельних норм до житла.

Мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Зазначене право поширюється на дітей законних мешканців гуртожитків, які народилися під час проживання їхніх батьків у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 2 цього Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Частинами 1, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

У ч. 10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 347/1370/19.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 591/6623/16-ц зазначено, що «Згідно частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках, квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС.

Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає».

Зазначені висновки викладено і у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 509/3994/19.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач на підставі Ордеру № 7 від 09 липня 2013 року була вселена в кімнату АДРЕСА_1 . З 09 липня 2013 року позивач зареєстрована і проживає за вказаною адресою.

В ордері вказано: «Житлова площа в гуртожитку надається на період в підприємстві». Тобто з наведеного формулювання не вбачається чіткого і однозначного визначення на який період надається житлова площа у гуртожитку. А отже висновок відповідача та суду першої інстанції про те, що кімната у гуртожитку була надана на період роботи на підприємстві не ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах.

Матеріали справи не містять даних, що гуртожиток має статус як такий, що призначений для тимчасового проживання, у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв`язку з роботою (службою) за контрактом чи статус службового житла. Наданий ордер не є ордером на зайняття службового житлового приміщення.

Натомість матеріали справи місять копію рішенням Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва», яким, зокрема, вирішено: залишити гуртожитки, що є об`єктами комунальної власності територіальної громади м. Києва, зазначені у додатку до цього рішення серед яких і гуртожиток по АДРЕСА_3 , у статусі «гуртожиток» та дозволити приватизацію їх жилих приміщень.

Матеріали справи не містять даних про припинення права користування позивача, набутого нею на підставі ордеру від 09 липня 2013 року, а тому не може бути прийнято до уваги посилання відповідача на договір від 01 листопада 2015 року.

Слід звернути увагу на суперечливість позиції відповідача, оскільки ним вказано, як на підставу набуття права користування житловим приміщенням, ордер від 09 липня 2013 року, який трактується як виданий на період роботи, і на договір від 01 листопада 2015 року, який був укладений і закінчив свою дію до припинення трудових відносин між позивачем і підприємством, яке видало цей ордер. До того ж у зв`язку з закінчення строку дії цього договору його положення не можуть бути застосовані. А після закінчення дії цього договору право користування цим приміщенням позивача не було припинено.

З підстав відсутності документального підтвердження припинення права користування, що виникло на підставі ордеру від 09 липня 2013 року, та виходячи з наведених вище положень чинного законодавства, термін проживання позивача у гуртожитку підпадає під визначення - проживання у гуртожитку протягом тривалого часу, що відповідно надає право на приватизацію.

За наведених обставин висновок відповідача про те, що сфера дії Закону України «Про реалізацію житлових прав мешканців гуртожитків» на ОСОБА_1 та членів її сім`ї не поширюється не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Враховуючи, що перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним рішення Органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 43-101/21 від 02 квітня 2021 року про відмову ОСОБА_1 в приватизації кімнати АДРЕСА_1 .

У позовних вимогах позивач просила також зобов`язати Орган приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації виконати повний обсяг всіх передбачених чинним законодавством юридично значимих дій, спрямованих на передачу безоплатно у власність ОСОБА_1 кімнати № НОМЕР_2 в гуртожитку по АДРЕСА_3 та на отримання нею у власність цієї кімнати.

Разом з тим колегія суддів вважає, що Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить. Вказане є виключними повноваження відповідних органів державної влади та місцевого самоврядування.

Однак, щодо ефективності та належності такого способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду як шляхом зобов`язання вчинити певні дії щодо приватизації свідчать правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц, які підтримані у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/, від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі №754/6918/18, від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19 .

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що вимога позивача - зобов`язати відповідача виконати повний обсяг всіх передбачених чинним законодавством юридично значимих дій, спрямованих на передачу безоплатно у власність позивача спірного житла та на отримання нею у власність цієї кімнати буде втручанням у повноваження компетентного органу, але з метою захисту прав позивача достатнім і ефективним способом захисту буде зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача про передачу спірної кімнати у приватну власність в порядку приватизації, що не виходить за межі заявлених позовних вимог.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, суд першої інстанції не достатньо повно та всебічно з`ясував обставини справи, не врахував положення чинного законодавства та правові висновки наведені Верховним Судом у зв`язку з чим дав неналежну правову оцінку спірним правовідносинам, що дає підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог частково.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду з позовом позивачем була сплачена сума судового збору в розмірі 1074 грн, а при зверненні з апеляційною скаргою було сплачено 1610 грн (а.с.1,110). В позовній заяві позивачем зазначено, що інших судових витрат позивачем не очікується і ході розгляду справи позивачем не було заявлено про інші судові витрати.

А отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 2684 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визнання незаконним рішення про відмову у приватизації та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати незаконним рішення Органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 43-101/21 від 02 квітня 2021 року про відмову ОСОБА_1 в приватизації кімнати АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Орган приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації розглянути заяву ОСОБА_1 про передачу кімнати АДРЕСА_1 у приватну власність в порядку приватизації.

Стягнути з Органу приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2684, 00 грн.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Орган приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (02094, м. Київ, бульвар Івана Котляревського, 1/1, ).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 13 червня 2024 року.