10.06.2024 Провадження по справі № 2/940/216/24
Справа № 940/262/24
РІШЕННЯ

Іменем України

10 червня 2024 року Тетіївський районний суд Київської області у складі :

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судового засідання Мудрик Н.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Тетієві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки ОСОБА_3 заборгованість за договором про надання кредиту № 1639732 від 16.10.2017 року у загальному розмірі 102474,01 грн, а такожпонесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що 16.10.2017 року між ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_3 , укладено договір про надання кредиту № 1639732 в електронній формі шляхом генерації та надсилання одноразового ідентифікатора на телефонний номер відповідачки, на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, опублікованої на веб-сайті credit365.ua. Вказана оферта була підписана 16.10.2017 року електронним цифровим підписом ОСОБА_3 . Індивідуальна пропозиція (оферти) № 1639732 укладення договору про надання кредиту від 16.10.2017 року акцептована позивачем 16.10.2017 року, шляхом підписання електронним підписом позивача, вчиненим одноразовим ідентифікатором. Позивачем умови кредитного договору виконано в повному обсязі, а саме 16.10.2017 року перераховано на банківський рахунок ОСОБА_3 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 4000,00 грн, на визначених в договорі умовах. Однак відповідачка не повернула своєчасно фінансовій установі грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 19.03.2024 року відкрито провадження в справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачці роз`яснено право подавати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також наслідки ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, зокрема право суду вирішити спір за наявними матеріалами справи.

03.04.2024 року через електронний суд від представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Яресько Т.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що ним було виконано належним чином умови кредитного договору. Вказує, що відповідачка не заперечує, що на підставі Оферти позивача від 16.10.2017 року, відповідачкою було 16.10.2017 року підписано на обраних умовах заявку, а отже, 16.10.2017 року між відповідачкою та позивачем було укладено договору про надання кредиту. В позовній заяві позивач зазначає, що 16.10.2017 року перерахував кошти у розмірі 4000,00 грн. на рахунок відповідачки за даним кредитним договором, що зазначений в заявці. Належних та допустимих доказів цього, а саме первинних бухгалтерських документів, оформлених відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», як це передбачено сталою судовою практикою позивач не надав. Разом з тим, зазначив, що між сторонами був укладений договір про надання кредиту від 16.10.2017 року № 1639732, а на підтвердження перерахування коштів за кредитним договором позивач надав платіжне доручення № 5864 від 16.10.2017 року, в якому зазначено призначення платежу по договору кредита № від 16.10.2017 року. Таким чином, вважає, що позивач намагається здійснити стягнення коштів за договором кредита № від 16.10.2017 року, який не має жодного відношення до договору про надання кредиту від 16.10.2017 року № 1639732. Водночас, наданими доказами не доведено наявність грошового зобов`язання відповідачки перед позивачем за кредитним договором. Також зазначив, що стягнення з відповідачки процентів у розмірі 94440,00 грн. є незаконним та таким, що суперечить сталій судовій практиці, оскільки збільшення процентної ставки за користування кредитом поза межами строку кредитування є неможливим. Крім того, вважає, що позивач всупереч вимогам законодавства намагається стягнути з відповідачки інфляційні втрати за період з 24.02.2022 року, надаючи при цьому в якості доказу своїх позовних вимог розрахунок заборгованості інфляційних втрат за період з 02.11.2017 року по 06.03.2024 року. Також, заперечив щодо стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу, зазначаючи, що наданий стороною позивача договір про надання правничої (правової) допомоги від 21.09.2021 року № 21-3 є неналежним, недопустимим та недостовірним, відповідно до положень цивільного процесуального законодавства (а. с. 78-103).

09.04.2024 року через електронний суд від представника позивача ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» адвоката Литвинця С.А. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що обставини, на які посилається сторона відповідача у відзиві на позовну заяву, є не обгрунтованими, недоведеними, суперечать умовам укладеного правочину та ніяким чином не впливають на наявність у відповідача забогованості за кредитним договором. Крім того, зазначає, що твердження сторони відповідача щодо того, що позивач намагається стягнути з відповідачки грошові кошти за кредитним договором № від 16.10.2017 року, який не має жодного відношення до договору про надання кредиту від 16.10.2017 року № 1639732, є безпідставними, оскільки при оформленні платіжного доручення внаслідок технічної помилки задвоєно номер РНОКПП відповідачки, що підтверджується наказом № 180502-2 про виправлення технічної помилки при формування платіжних доручень виданого 02.05.2018 року директором ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП». Однак наведена технічна помилка не позбавляє можливості ідентифікувати платіж та його призначення. Разом з тим, сторона відповідача не надала жодних доказів на спростування факту отримання наведеної в позовній заяві суми коштів на свій банківський рахунок. На підтвердження факту зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача позивачем надано лист АТ КБ «ПриватБанк» щодо зарахування грошових коштів на картковий рахунок клієнта через транзитний рахунок. Також, на твердження представника відповідача щодо відсутність доказів стягнення витрат на професійно правничу допомогу, зазначив, що договір на надання правничої допомоги, додаткова угода, які є чинними на даний час, акт про надані послуги до нього є письмовими доказами, що були подані до суду в електронних копіях через електронний суд, а оригінали знаходяться у позивача та у його представника (а. с. 105-113).

Разом з тим, 09.04.2024 року через електронний суд від представника позивача ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» адвоката Литвинця С.А. до суду надійшла заява, в якій він просить зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість у розмірі 7338,83 грн. та понесені судові витрати (а. с. 114-119).

11.04.2024 року через електронний суд від представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Яресько Т.В. до суду надійшла заява, в якій він просит зменшити позивачу розмір витрат на професійну правничу допомогу до 500,00 грн. (а. с. 120-124).

18.04.2024 року ухвалою Тетіївського районного суду Київської області за клопотанням представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Яресько Т.В. суд перейшов від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання у справі.

Представник позивача ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» адвокат Литвинець С.А. у судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Яресько Т.В. у судовому засіданні позовних уточнених позовних вимог не визнав з мотивів зазначених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 16.10.2017 року звернулась до позивача з заявкою № 1639732, в якій вона просила надати їй кредит в сумі 4000 грн, терміном на 17 днів, процентна ставка 1,25 % від суми кредиту в день, реальна річна процентна ставка за кредитом 456%, із оплатою відсотків за користування кредитом 850 грн, загальна сума до повернення 4850 грн (а. с. 8).

16.10.2017 року між ТОВ «АІА Фінанс Груп» та ОСОБА_3 укладено договір про надання кредиту № 1639732 в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті credit365.ua, який підписано електронним цифровим підписом позивача та акцептовано відповідачкою шляхом підписання електронним підписом, вчиненим одноразовим ідентифікатором (а. с. 11-31).

Згідно п. 2.2 умов зазначеного Договору сума кредиту та строк повернення кредиту в межах, визначених договором, зазначається в Заявці позичальника, що формується позичальником у власному кабінеті на підставі умов Договору.

Згідно п. 2.6 умов зазначеного Договору датою надання кредиту вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок позичальника. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в день надання кредиту.

Пунктом 2.7. Договору передбачено надання кредиту на визначену позичальником кількість днів від 7 до 30 днів, але у будь-якому випадку - до одного місяця.

Згідно п. 2.10 умов Договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за кредитом, визначені п. 2.8 Договору, в останній день строку користування кредитом.

Згідно п. 2.11 Договору передбачено, що починаючи з другого дня за останнім днем строку користування кредитом плата за користування кредитом збільшується наступним чином процентна ставка за користування кредитом нараховується щоденно і становить 1,5% від суми отриманого позичальником кредиту за кожен день з моменту закінчення строку користування, до моменту фактичного повернення кредиту. Обов`язок сплати процентів виникає у позичальника в день, наступний за днем їх нарахування.

Відповідно до п. 2.12 Договору в першу чергу погашаються проценти за користування кредитом; в другу чергу погашається сума кредиту; в третю чергу погашаються неустойка, інфляційні втрати та збитки кредитодавця, у зв`язку із порушенням позичальником умов Договору.

Сторонами узгоджений строк позовної давності 5 років (п. 5.2 Договору)

Згідно п.7.4 Договору у випадку припинення дії, або закінчення строку дії Договору сторони не звільняються від обов`язку виконання зобов`язань, що виникли під час його дії. При цьому непогашені грошові зобов`язання повертаються стороною, що прострочила з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, з процентами згідно п. 2.11 Договору.

Позивач свої зобов`язання за договором про надання кредиту № 1639732 від 16.10.2017 року виконав належним чином перерахувавши відповідачці кредитні кошти в сумі 4000,00 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 5864 від 16.10.2017 року в якому зазначено призначення платежу виплата грошових коштів ОСОБА_3 за кредитним договором № від 16.10.2017 року (а. с. 16).

20.02.2024 року позивачем на адресу відповідачки була надіслана вимога щодо виконання зобов`язань за договором на загальну суму заборгованості 146094,01 грн, яка відповідачкою не була виконана (а. с. 36-37).

З заяви позивача про зменшення позовних вимог вбачається, що розрахунок заборгованості за кредитним договором № 1639732 від 16.10.2017 року становить у розмірі 7338,83 грн, з яких: сума кредиту - 4000,00 грн; проценти за період з 16.10.2017 року по 02.11.2017 року - 850,00 грн; проценти (згідно ст. 625 ЦКУ та п. 2.11 Договору) за період з 03.11.2017 року по 23.02.2022 року 627,05 грн; інфляційні втрати (згідно ст. 625 ЦКУ) за період листопад 2017 року лютий 2022 року 1861,78 грн (а. с. 115-116).

За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Разом з тим, статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Із дослідженого судом договору про надання кредиту № 1639732 від 16.10.2017 року встановлено, що даний договір укладено в електронній формі та зі сторони споживача підписано електронним підписом.

Отже, підписання вищезазначеного договору свідчить про те, що ОСОБА_3 всі умови цілком зрозуміла та своїм підписом підтвердила та закріпила те, що сторони договорів діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.

Суд критично оцінює твердження представника відповідачки, що помилка допущена в платіжному дорученні № 5764 від 16.10.2017 року, в якому зазначено призначення платежу виплата грошових коштів ОСОБА_3 по договору кредита № від 16.10.2017 року, надає позивачеві право безкінечного стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки номер зазначеного договору, який відповідає ідентифікаційному коду відповідачки, в даному платіжному дорученні, як пояснив представник позивача є технічною помилкою, що також підтверджується копією наказу № 180502-2 від 08.05.2018 року про виправлення технічної помилки при формуванні платіжних доручень.

Водночас, відповідачкою не надано суду і не представлено належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, вказаний у договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Самою відповідачкою факт отримання грошових коштів за договором про надання кредиту № 1639732 від 16.10.2017 року не спростовується належними доказами. Разом з тим, відповідачкою не надано жодних доказів на підтвердження того, що в цей же день вона укладала інші кредитні договори.

Разом з тим, твердження представника відповідачки щодо неправильного розрахунку інфляційних втрат, спростовуються наступним.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом встановлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Статтею 625 ЦК України розміщено передбачені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання які поширюються на всі види грошових зобов`язань.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

За вимогами ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, у розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

При цьому, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.

Таким чином, враховуючи факт порушення зобов`язання щодо повернення кредиту, суд приходить до висновку, що розрахунок інфляційних втрат наданий позивачем є вірним і тому з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути інфляційні втрати від простроченої суми боргу 4850,00 грн. за період листопад 2017 року по лютий 2022 року у розмірі 1861,78 грн.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача стягнення заборгованості за договором про надання кредиту № 1639732 від 16.10.2017 року необхідно задовольнити повністю, оскільки відповідачкою порушено умовивищезазначеного договору та не виконано взятих на себе зобов`язань.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3028 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 722 від 13.02.2024 року (а. с. 58).

Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналізуючи наведене, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності, враховуючи всі аспекти та складність справи, яка не представляє складності, позов, поданий позивачем невеликого змісту, не потребує значного часу для його виготовлення, на думку суду такі витрати позивача не були неминучими.

Позивач ставить вимогу стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 12123,70 грн. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду надано: копію Договору про надання правової допомоги № 21-3 від 01.09.2021 року, копію додаткової угоди № 12 до Договору про надання правової допомоги № 21-3 від 01.09.2021 року від 09.02.2024 року, копію акту № 240306-1 про надані послуги згідно договору про надання правової допомоги № 21-3 від 01.09.2021 року, копію платіжної інструкції від 29.02.2024 року № 756, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги.

Враховуючи, що звернення до суду з позовами про стягнення заборгованості за кредитним договором носить масовий характер, складність даної цивільної справи, реально витрачений адвокатом час, приймаючи до уваги клопотання представника відповідачки про зменшення витрат на правовоу допомогу, а також те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, суд прийшов до висновку, що витрати на послуги адвоката в розмірі 12123,70 грн. за даною справою є неспівмірними із складністю справи та виконаними адвокатом робіт, та вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягнення з відповідача до 3000,00 грн.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Керуючись ст.ст. 525-527, 530, 610, 625, 629, 1046, 1054 ЦК України, ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП», , юридична адреса: вул. Михайлівська, буд. 15/1, літ. Б, м. Київ, 01001, заборгованість за договором про надання кредиту № 1639732 від 16.10.2017 року у розмірі 7338 (сім тисяч триста тридцять вісім) гривень 83 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП», , юридична адреса: вул. Михайлівська, буд. 15/1, літ. Б, м. Київ, 01001, понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 14 червня 2024 року.

Суддя С.В. МАНДЗЮК