ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4942/24 Справа № 205/2652/24 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2

на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2024 року про передачу справи на розгляд іншому суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Універсал Банк, треті особи приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна, ОСОБА_3 , про стягнення суми, пені та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2024 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ Універсал Банк про стягнення суми, пені та моральної шкоди, передано на розгляд до Оболонського районного суду м. Києва, з підстав визначених положеннями п.1 ч.1 ст. 31 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позовна заява не містить підтверджень про порушення права споживача у відповідності до положень ЗУ Про захист прав споживачів, а тому не може бути подана за зареєстрованим місцем проживання останнього. Разом з цим, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань,

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована відсутністю підстав для передачі справи на розгляд до Оболонського районного суду м. Києва, оскільки предметом позову є правовідносини, які виникли між сторонами з приводу порушення прав споживача надавачем фінансових послуг, який є емітентом платіжної картки, порушив його майнові права, списавши з його рахунку кошти на підставі постанови приватного виконавця, що вважає незаконним. Саме тому скаржник має право подати такий позов за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача, тобто до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.

Згідно із частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Інші сторони у справі своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавали, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Звертаючись з позовом до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, представник позивача посилаючись на положення ч. 5 ст. 28 ЦПК України зазначив, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до адміністративно-територіального поділу міста Дніпра відноситься до Новокодацького району м. Дніпра.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Пунктом 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Таким чином, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до положень ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У вказаному законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, винагороди товариства, порядок розподілу товару, тощо, а у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин, тобто після укладання договору між сторонами виникають інші правовідносини.

У зв`язку з цим, застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до цих правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами (Цивільний кодекс України, Закон України «Про банки та банківську діяльність», Закон України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні»).

Представник позивача з посиланням на положення Закону України «Про захист прав споживачів» у позовній заяві зовсім не зазначає про обставини, які передували укладенню договору з відповідачем, не надаючи на підтвердження жодного доказу, взагалі не долучає копію договору поруки перед кредитором за кредитним договором, який укладено між позивачем та АТ КБ «Приватбанк», крім того позивач просить про стягнення з АТ «Універсал Банк» грошових коштів, пені та відшкодування моральної шкоди.

Системний аналіз положень Закону України «Про захист прав споживачів» доводить, що недостатньо зазначити, що це є позов про захист прав споживачів, оскільки такий позов повинен містити предмет та обставини, які вказують на порушення прав позивача як споживача послуг. Тобто, предмет та підстави позову повинні вказувати на те, що такий позов пов`язаний з порушенням права споживача, з зазначенням такого права та способу захисту відповідно до положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Однак, представник позивача у своїй позовні заяві взагалі не посилається на обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», не зазначає про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, суд першої інстанції встановив, що вищезазначена позовна заява не містить підтверджень про порушенням права споживача відповідно до положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Частиною 2 статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У позовній заяві представник позивача зазначає відповідача АТ «Універсал Банк» (), місце знаходження: м. Київ, вул. Автозаводська,54/19, що відповідно до адміністративно-територіального поділу міста Києва відноситься до Оболонського району міста Києва.

Враховуючи викладене, вищевказана цивільна справа не підсудна Ленінському районному суду м.Дніпропетровська та підлягає направленню за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Оболонського районного суду м. Києва.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Крім того, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч. 1 ст. 378 ЦПК України).

Статтею 32 ЦПК України передбачено, що спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Таким чином, суд першої інстанції вважав за необхідне передати матеріали даної цивільної справи до Оболонського районного суду м.Києва за територіальною юрисдикцією (підсудністю) на підставі вимог ч. 2 ст. 27 ЦКП України.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до частині 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 5 статті 28 Цивільного процесуального кодексу України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

У даній справі має місце альтернативна підсудність, якою скористався позивач, звернувшись саме до цього суду, адже спір, який виник між сторонами, стосується захисту прав позивача, як споживача фінансових послуг щодо ведення та обслуговування відповідачем його банківського рахунку, з якого, за твердженням позивача, незаконно списані відповідачем особисті кошти позивача.

Отже, позивач, мав право пред`явити позовну заяву до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська, оскільки є споживачем фінансових послуг відповідача, який обслуговує відкритий у нього банківський рахунок позивача.

Висновки суду першої інстанції про те, що справа підлягала передачі на розгляд до Оболонського районного суду міста Києва, необґрунтовані.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 01 травня 2024 року у справі №297/2195/22, встановивши правильність визначення підсудності розгляду справи за місцем проживання позивача в аналогічних правовідносинах.

Колегія суддів звертає увагу, що предмет спору у даній справі щодо порушення банком порядку списання належних йому грошових коштів з банківського рахунку безпосередньо відноситься до захисту прав споживачів фінансових послуг, у розумінні положень ЗУ Про захист прав споживачів, а позивач має право на використання свого права альтернативної підсудності за своїм зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання на підставі ч.5 ст. 28 ЦПК України.

Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально та помилково вирішив передати справу на розгляд до іншого суду.

Відповідно до частини 6 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2024 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна