ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 квітня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/4470/21

Головуючий у першій інстанції - Фетісова Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/41/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС"

третя особа: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами: ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Фетісової Н.В. від 24 березня 2023 року, місце ухвалення рішення м. Прилуки, дата складання повного тексту рішення - 27 березня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПрАТ "Страхова компанія "АРКС" про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнення страхового відшкодування. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що 03.01.2021 року о 17 год. 25 хв. за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с.Заїзд, вул. Центральна, ЕМД повідомила, що по вул.Цетральна ОСОБА_2 , рухаючись автомобілем марки "Skoda Spaceback", д.н.з. НОМЕР_1 з м. Прилуки в бік м.Ніжина, поблизу магазину, що розташований в с.Заїзд, вул. Короткого, буд. 64 А, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в результаті чого він помер на місці. Оскільки відповідальність водія транспортного засобу - автомобіля марки "Skoda Spaceback", д.н.з. НОМЕР_1 , на дату вчинення ДТП була застрахована згідно поліса №200912631 у АТ "СК "АРКС", позивач, керуючись положеннями статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", 01.06.2021 року подала заяву про відшкодування страховиком завданої моральної шкоди, заподіяної смертю батька ОСОБА_3 , в розмірі 72 000 грн., що становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Листом від 08.06.2021 року відповідачем було повідомлено про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування через відсутність рішення по кримінальній справі за фактом вказаної ДТП, у відповідності до положень п.36.2 статті 36 Закону та необхідність долучення додаткових документів. 06.09.2021 року позивачем було надіслано заяву про долучення відповідних документів, передбачених статтею 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-праової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Проте, листом від 07.10.2021 року відповідачем знову було повідомлено позивача про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування через відсутність рішення по кримінальній справі за фактом вказаної ДТП. Позивач вважає дане рішення відповідача про зупинення строків розгляду справи про виплату страхового відшкодування через відсутність постанови/вироку суду необґрунтованим, та таким, що порушує її права, як потерпілої на отримання страхового відшкодування, оскільки обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у заподіювача у разі, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини у вчиненні кримінального правопорушення, і рішення про зупинення розгляду справи законом не передбачено. ОСОБА_1 вказує, що з моменту отримання страховою компанією заяви про виплату страхового відшкодування минуло більше 90 днів, проте вона, як потерпіла так і не отримала належного страхового відшкодування. За вказаних обставин, із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.187-188, том 1), позивач просила стягнути з відповідача на свою користь 72 000 грн. страхового відшкодування завданої моральної шкоди, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі 6 160 грн. 44 коп. та, у відповідності до положень статті 625 ЦК України три відсотки річних в розмірі 1 041 грн. 53 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 552 грн. 58 коп. Позивач також просила стягнути з відповідача на її користь 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 24.03.2023 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ПрАТ "Страхова компанія "АРКС" про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнення страхового відшкодування. Судом стягнуто з ПрАТ "Страхова компанія "АРКС" на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 72 000 грн., в рахунок завданої моральної шкоди. Стягнуто з ПрАТ "Страхова компанія "АРКС" на користь держави судовий збір у розмірі 799 грн. 05 коп. В іншій частині позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ПрАТ "Страхова компанія "АРКС" просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 24.03.2023 року, яке оскаржується відповідачем в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 24.03.2023 року є ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які мають значення для справи, але суд першої інстанції їх визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення прийнято із порушенням норм процесуального законодавства та із неправильним застосуванням норм матеріального права. В доводах апеляційної скарги апелянт ПрАТ ''Страхова компанія ''АРКС'' зазначає, що позивачем ОСОБА_1 страховику та до суду першої інстанції не було надано лікарське свідоцтво про смерть/довідку про причину смерті/акт судово-медичного дослідження або інший, належним чином оформлений документ, в якому відображена причина смерті потерпілого та постанова суду, яка набрала законної сили, завірена належним чином, що підтверджувала б настання цивільно-правової відповідальності водія забезпеченого транспортного засобу за скоєння даного ДТП. Апелянт стверджує, що обов`язковою складовою страхового випадку є настання внаслідок ДТП цивільно-правової відповідальності водія забезпеченого ТЗ, за відсутності якої, подія не може бути кваліфікована, як страховий випадок. За доводами апелянта, суд першої інстанції не врахував положення статей: 1188, 1193 ЦК України, п. 32.1 статті 32, п.36.3 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", неповно з`ясував обставини справи, зокрема, відсутність у водія забезпеченого ТЗ ОСОБА_2 можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом екстреного гальмування, відсутність в діях водія порушень Правил дорожнього руху, відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями водія та настанням ДТП, завдання шкоди з вини самого пішохода ОСОБА_3 , який перебував в стані середнього ступеню алкогольного сп`яніння, усвідомлював суспільно-небезпечний характер свого діяння, порушив Правила дорожнього руху України, та дії якого знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з ДТП, що відбулась. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не дослідив наявні в справі докази, задовольнив вимоги позивача, незважаючи на те, що позивачем не надано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 24.03.2023 року в частині відмови у стягненні на її користь пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, а також витрат на професійну правничу допомогу, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, задовольнити в повному обсязі, та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Також ОСОБА_1 просить стягнути на її користь з відповідача, у зв`язку із розглядом даної справи в Чернігівському апеляційному суді витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. Доводи апеляційної скарги вказують, що рішення суду першої інстанції від 24.03.2023 року, у оскаржуваній ОСОБА_1 частині, є ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, рішення прийнято всупереч нормам процесуального законодавства, при неповному встановленні обставин, які мають значення для справи. В доводах апеляційної скарги апелянт ОСОБА_1 зазначає, що стягнення штрафних санкцій за несвоєчасну виплату страхового відшкодування є похідною позовною вимогою, тому підлягає задоволенню, у разі визнання основних позовних вимог обґрунтованими. Враховуючи положення п.36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", починаючи з 91 дня після звернення з необхідними документами про виплату страхового відшкодування, у страховика виникло прострочення виконання грошового зобов`язання. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, як це передбачено положеннями статті 526, ч.2 статті 625 ЦК України. Відтак, при встановленні обставин, які свідчать про незаконність винесеного страховиком рішення про призупинення розгляду страхової справи, до відповідача, в межах суми страхового відшкодування, необхідно застосовувати штрафні санкції, передбачені Законом та чинними нормами ЦК України, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано. Посилаючись на положення статті 992 ЦК України, статті 20 Закону України "Про страхування", апелянт стверджує, що за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення. За доводами апелянта ОСОБА_1 , у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції від 24.03.2024 року судом не роз`яснено, якими саме нормами законодавства суд керувався, відмовляючи у стягненні з відповідача пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат. В доводах апеляційної скарги апелянт ОСОБА_1 не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу. Апелянт ОСОБА_1 вказує, що факт надання позивачу професійної правничої допомоги та заявлених позивачем вимог у вказаній частині підтверджується поданою позовною заявою, поданими письмовими клопотаннями та заявами у справі, поясненнями представника позивача в судових засіданнях. Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, а саме: попереднього (орієнтованого) розрахунку понесених судових витрат, долученого до позовної заяви, ордеру про надання правничої допомоги позивачу, свідоцтва адвоката, детального опису наданих адвокатом послуг із квитанцією про оплату таких послуг позивачем, ОСОБА_1 вважає, що позивач підтвердив обґрунтованість заявлених вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач ПрАТ "Страхова компанія "АРКС" просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у зв`язку із її безпідставністю, та скасувати рішення суду першої інстанції від 24.03.2023 року з підстав, зазначених в апеляційній скарзі ПрАТ "Страхова компанія "АРКС".

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційними скаргами: ПрАТ "Страхова компанія "АРКС", ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24.03.2023 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ПрАТ "Страхова компанія "АРКС" про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнення страхового відшкодування, третя особа: ОСОБА_2 , без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, учасники даної справи обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 03.01.2021 року о 17 год. 25 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки "Skoda Spaceback", д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м.Ніжин зі сторони м.Прилуки, поблизу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який перетинав проїжджу частину у невстановленому місці. В результаті ДТП ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці.

03.01.2021 року вказані відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000001 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Чернігівській області 30.06.2021 року було винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000001 за відсутності в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до даної постанови, згідно висновку судово-медичної експертизи №6 від 19.02.2021 року, у потерпілого ОСОБА_3 мали місце тілесні ушкодження, які утворилися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Комплекс тілесних ушкоджень, в сукупності, за ознакою небезпеки для життя в мить спричинення, має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, та знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. При судово-токсикологічній експертизі крові, сечі від трупа ОСОБА_3 виявлений етанол в концентрації; у крові -2, г/л, у сечі 3,06 г/л, що стосовно живої людини може відповідати середньому ступеню алкогольного сп`яніння.

Згідно з висновком інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 "дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод" №СЕ-19/125-21/3608-ІТ від 13 травня 2021 року, в умовах дорожньої ситуації, водій автомобіля "Skoda Spaceback", д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_3 , з моменту виникнення небезпеки для руху, шляхом екстреного гальмування. В умовах дорожньої ситуації, водій ОСОБА_5 був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом екстренного гальмування, тому його дії не суперечать вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху і не знаходяться в причинному зв`язку з настанням ДТП.

Оскільки водій автомобіля "Skoda Spaceback", д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , у темну пору доби рухався по автодорозі Київ-Суми-Юнаківка, керував авто на законних підставах, мав при собі технічний паспорт, посвідчення водія на право керування ТЗ відповідної категорії, перебував у тверезому стані, діяв відповідно до технічних вимог, тому дане кримінальне провадження було закрито за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Позивач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дочкою загиблого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 06.10.1982 року, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 21.02.2012 року та Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 21.07.2011 року.

Як вбачається із копій Свідоцтв про смерть від 06.08.2021 року, батьки загиблого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , померли.

За життя ОСОБА_3 розірвав шлюб з ОСОБА_9 , що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 08.01.1990 року.

Відповідно до копії Поліса №ЕР200912631 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 14.08.2020 року, застраховано цивільно-правову відповідальність водія автомобіля марки "Skoda Spaceback", д.н.з. НОМЕР_1 у Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "АРКС" (АТ "СК "АРКС"). Строк дії полісу з 14.08.2020 року по 13.08.2021 року, включно.

01.06.2021 року позивачем було подано заяву до АТ "СК "АРКС" про виплату страхового відшкодування за фактом ДТП, яка трапилася 03.01.2021 року за участі забезпеченого транспортного засобу "Skoda Spaceback", д.н.з. НОМЕР_1 , у відповідності до проложень ст.ст.27.3, 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", як дочки потерпілого, в розмірі 72 000 грн.

Листом від 08.06.2021 року АТ "СК "АРКС" повідомило ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування через відсутність рішення по кримінальній справі за фактом вказаної ДТП у відповідності до положень п.36.2 ст.36 Закону та необхідність долучення додаткових документів.

06.09.2021 року ОСОБА_1 було повторно надіслано заяву до АТ "СК "АРКС" про долучення відповідних документів, передбачених ст.35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

У своїх заявах позивач, дочка загиблого ОСОБА_3 повідомила, що батьки загиблого померли, із дружиною він розлучився, тому родичами першого ступеня спорідненості на момент ДТП є лише його дочка, позивач по справі. Інших родичів першого ступеня споріднення у потерпілого на момент ДТП не було, на утриманні у померлого ніхто не перебував.

Листом від 07.10.2021 року АТ "СК "АРКС" було повідомлено ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування, через відсутність рішення по кримінальній справі за фактом вказаної ДТП та необхідність надання лікарського свідоцтва про смерть/довідку про причину смерті/акт судово-медичного дослідження, або інший, належним чином оформлений документ, в якому відображена причина смерті потерпілого.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 24.03.2023 року, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову в частині стягнення з ПрАТ "Страхова компанія "АРКС" на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування в розмірі 72 000 грн. в рахунок завданої моральної шкоди позову, суд першої інстанції вказав, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. При цьому, наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Крім того, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 16.02.2022 року у справі №242/1930/21, провадження №61-17923св21 та від 21.04.2022 року у справі №447/2222/20, провадження №61-19906св21, суд першої інстанції зазначив, що рішення про зупинення відповідачем строків розгляду справи про виплату страхового відшкодування через відсутність постанови/вироку суду є необґрунтованим та таким, що порушує право потерпілих на отримання страхового відшкодування. У відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини. Положення статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не містять вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника у вчиненні ДТП. Рішення про зупинення розгляду справи Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено. Суд першої інстанції погодився із доводами сторони позивача про те, що питання про стягнення страхового відшкодування за шкоду, завдану смертю потерпілої в ДТП особи, не може ставитись в залежність від набрання законної сили рішенням у кримінальному провадженні, при цьому, як вказав суд, позивач правильно посилається на дію презумпції вини заподіювача шкоди (володільця джерела підвищеної небезпеки або страховика такої відповідальності). Суд першої інстанції зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження умислу потерпілого у ДТП або наявності непереборної сили, отже, відповідачем презумпція вини заподіювача шкоди не спростована, і тому така шкода підлягає відшкодуванню страховиком. Відсутність вини водія автомобіля та закриття кримінального провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. При цьому, суд першої інстанції врахував, що потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння та знехтував Правилами дорожнього руху, проте, факту свідомого порушення потерпілим ПДР суд не встановив. Враховуючи, що на день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2021 рік" було встановлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня 2021 року - 6000 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 72 000 грн.: (12 х 6000 = 72000), отже розмір страхового відшкодування моральної шкоди, що належить дочці покійного, відповідно позивачу, становить 72 000 грн., у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині є підтвердженими та доведеними. При вирішенні позовних вимог про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат суд першої інстанції, враховуючи правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21.04.2022 року у справі №447/2222/20, провадження №61-19906св21, зазначив, що відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону №1961-IV та ч.2 статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини, як боржника у даних правовідносинах. У даній справі 08.06.2021 року та 07.10.2021 року відповідач повідомив представників позивача про припинення перебігу строку для прийняття страховиком рішення щодо виплати позивачам страхового відшкодування до дати набрання рішенням у такій справі/провадженні законної сили та повідомлення про даний факт страховика, як це передбачено абзацом 4 пункту 36.2 статті 36 Закону №1961-IV. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що у діях страховика відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону України Закону №1961-IV страховик скористався своїм правом, передбаченим законом, для припинення перебігу строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування. Враховуючи, що на день звернення позивача до суду із позовом, між позивачем та відповідачем не виникло боргових зобов`язань, що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої пунктом 36.5 статті 36 Закону №1961-IV та ч.2 статті 625 ЦК України, оскільки саме з моменту набрання законної сили рішенням суду про стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування, у страховика виникне обов`язок виконання грошового зобов`язання та можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені, а також коштів, відповідно до статті 625 ЦК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із тих обставин, що на підтвердження заявлених вимог щодо стягнення правничої допомоги в розмірі 10 000 грн. позивачем подано квитанцію до прибуткового касового ордеру №62/11 про сплату ОСОБА_1 послуг за договором про надання правничої допомоги 21/20 від 27.10.2021 року та детальний опис наданих послуг ОСОБА_1 від 14.01.2022 року, однак, сам договір про надання правничої допомоги 21/20 від 27.10.2021 року та акт прийому-передачі наданих послуг в матеріалах справи відсутні, що унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу судом з метою розподілу. За наведених обставин, суд першої інстанції, враховуючи норми Закону, оцінивши належність та допустимість доказів, поданих позивачем та заперечення представника відповідача, дійшов висновку, що представником позивача належним чином не обґрунтовано і не доведено перелік (обсяг) та вартість наданих ним, як адвокатом послуг та витрат, понесених на виконання договору про надання правової допомоги, а надані позивачем докази не є доказом щодо обсягу фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача щодо відшкодування на її користь понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційних скарг ПрАТ "Страхова компанія "АРКС" та ОСОБА_1 відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 24.03.2023 року про часткове задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 24.03.2023 року, у оскаржуваних апелянтами частинах, оскільки вказані доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт ПрАТ ''Страхова компанія ''АРКС'' зазначає, що позивачем ОСОБА_1 страховику та до суду першої інстанції не було надано лікарське свідоцтво про смерть/довідку про причину смерті/акт судово-медичного дослідження або інший, належним чином оформлений документ, в якому відображена причина смерті потерпілого та постанова суду, яка набрала законної сили, завірена належним чином, що підтверджувала б настання цивільно-правової відповідальності водія забезпеченого транспортного засобу за скоєння даного ДТП. Апелянт стверджує, що обов`язковою складовою страхового випадку є настання внаслідок ДТП цивільно-правової відповідальності водія забезпеченого ТЗ, за відсутності якої, подія не може бути кваліфікована, як страховий випадок. За доводами апелянта, суд першої інстанції не врахував положення статей: 1188, 1193 ЦК України, п. 32.1 статті 32, п.36.3 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", неповно з`ясував обставини справи, зокрема, відсутність у водія забезпеченого ТЗ ОСОБА_2 можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом екстреного гальмування, відсутність в діях водія порушень Правил дорожнього руху, відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями водія та настанням ДТП, завдання шкоди з вини самого пішохода ОСОБА_3 , який перебував в стані середнього ступеню алкогольного сп`яніння, усвідомлював суспільно-небезпечний характер свого діяння, порушив Правила дорожнього руху України, та дії якого знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з ДТП, що відбулась. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не дослідив наявні в справі докази, задовольнив вимоги позивача, незважаючи на те, що позивачем не надано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до приписів частини другої статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1186 ЦК України).

За правилами статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Зокрема, статтею 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

За положеннями статті 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Правилами статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц, провадження №14-176цс18, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.

Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Подібні за змістом правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 року у справі №556/1514/16-ц, провадження № 61-26405св18 та від 21.04.2022 року у справі №447/2222/20, провадження №61-19906св21.

Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

У пункті 35.1 статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 вказаного Закону, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Абзацами першим-третім пункту 36.2 статті 36 Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, Закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.04.2020 року у справі №280/1222/17, провадження №61-42888св18.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому, слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Дані правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №345/3335/17, провадження №61-22598св18, від 07 жовтня 2020 року у справі №742/637/19, провадження №61-320св20, від 26 квітня 2022 року у справі №184/1461/20-ц, провадження №61-14226св21.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що у даному випадку наявність або відсутність вини потерпілого у ДТП не можуть впливати на звільнення від відповідальності щодо відшкодування моральної шкоди, згідно вимог статей 1187, 1193 ЦК України. Разом із цим, відповідачем не доведено наявності підстав для звільнення від відповідальності у зв`язку із тим, що завдання шкоди сталося внаслідок обставин непереборної сили або умислу потерпілого.

Як вбачається із матеріалів справи, 03.01.2021 року о 17 год. 25 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки "Skoda Spaceback", д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м.Ніжин зі сторони м.Прилуки, поблизу магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , здійснив наїзд на пішохода, рідного батька позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , який перетинав проїжджу частину у невстановленому місці. В результаті ДТП ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці.

Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Чернігівській області 30.06.2021 року винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000001 за відсутності в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Цивільно-правову відповідальність водія автомобіля марки "Skoda Spaceback", д.н.з. НОМЕР_1 було застраховано у Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "АРКС" (АТ "СК "АРКС"). Строк дії полісу з 14.08.2020 року по 13.08.2021 року, включно.

У встановлений Законом строк, 01.06.2021 року, позивачем було подано заяву до АТ "СК "АРКС" про виплату страхового відшкодування за фактом ДТП, яка трапилася 03.01.2021 року, за участі забезпеченого транспортного засобу "Skoda Spaceback", д.н.з. НОМЕР_1 , у відповідності до положень ст.ст.27.3, 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", як дочці потерпілого, в розмірі 72 000 грн.

Листом від 07.10.2021 року АТ "СК "АРКС" було повідомлено ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування, через відсутність рішення по кримінальній справі за фактом вказаної ДТП та необхідність надання лікарського свідоцтва про смерть/довідку про причину смерті/акт судово-медичного дослідження, або інший, належним чином оформлений документ, в якому відображена причина смерті потерпілого.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №465/4287/15, провадження №14-406цс19, зазначено, що у Законі України ''Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів'' не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

При цьому, наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Крім того, вищенаведеним пунктом 36.2 статті 36 Закону "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом у порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16.02.2022 року у справі №242/1930/21, провадження №61-17923св21, та від 21.04.2022 року у справі №447/2222/20, провадження № 61-19906св21.

Враховуючи вищенаведене, вирішуючи даний спір по суті вимог заявленого ОСОБА_1 позову, у оскаржуваній апелянтом ПрАТ "Страхова компанія "АРКС" частині, суд першої інстанції, із врахуванням норм права, які регламентують спірні правовідносини, вірно встановивши фактичні, документально підтверджені обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, та зазначивши, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача, тому страховик хоча і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, батька позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 . При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду у кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Суд першої інстанції зазначив, що рішення про зупинення відповідачем строків розгляду справи про виплату страхового відшкодування через відсутність постанови/вироку суду є необґрунтованим та таким, що порушує право потерпілих на отримання страхового відшкодування. У відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела, незалежно від його вини. Положення статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не містять вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника у вчиненні ДТП. Рішення про зупинення розгляду справи Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено. При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано погодився із доводами сторони позивача про те, що питання про стягнення страхового відшкодування за шкоду, завдану смертю потерпілої в ДТП особи, не може ставитись в залежність від набрання законної сили рішенням у кримінальному провадженні, і позивач вірно посилається на дію презумпції вини заподіювача шкоди (володільця джерела підвищеної небезпеки або страховика такої відповідальності). В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження умислу потерпілого у ДТП або наявності непереборної сили, отже, відповідачем презумпція вини заподіювача шкоди не спростована, а тому така шкода підлягає відшкодуванню страховиком. Відсутність вини водія автомобіля та закриття кримінального провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. При цьому, суд першої інстанції врахував, що потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння та знехтував Правилами дорожнього руху, проте, факту свідомого порушення потерпілим ПДР суд не встановив. Враховуючи, що на день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2021 рік" було встановлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня 2021 року - 6 000 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 72 000 грн., виходячи із розрахунку: 12 х 6 000 = 72 000 грн., отже, розмір страхового відшкодування моральної шкоди, що належить дочці покійного, відповідно, позивачу, становить 72 000 грн., у зв`язку з чим, позовні вимоги ОСОБА_1 у вказаній частині є підтвердженими та доведеними.

Доводи апеляційної скарги ПрАТ "Страхова компанія "АРКС" вищевказаних висновків суду першої інстанції, у оскаржуваній апелянтом ПрАТ ''Страхова компанія ''АРКС'' частині, не спростовують, оскільки дані висновки суду першої інстанції узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

В доводах апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 24.03.2023 року апелянт ОСОБА_1 зазначає, що стягнення штрафних санкцій за несвоєчасну виплату страхового відшкодування є похідною позовною вимогою, тому підлягає задоволенню, у разі визнання основних позовних вимог обґрунтованими. Враховуючи положення п.36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", починаючи з 91 дня після звернення з необхідними документами про виплату страхового відшкодування, у страховика виникло прострочення виконання грошового зобов`язання. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, як це передбачено положеннями статті 526, ч.2 статті 625 ЦК України. Відтак, при встановленні обставин, які свідчать про незаконність винесеного страховиком рішення про призупинення розгляду страхової справи, до відповідача, в межах суми страхового відшкодування, необхідно застосовувати штрафні санкції, передбачені Законом та чинними нормами ЦК України, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано. Посилаючись на положення статті 992 ЦК України, статті 20 Закону України "Про страхування", апелянт стверджує, що за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення. За доводами апелянта ОСОБА_1 , у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції від 24.03.2024 року судом не роз`яснено, якими саме нормами законодавства суд керувався, відмовляючи у стягненні з відповідача пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 24.03.2023 року, у оскаржуваній апелянтом ОСОБА_1 частині, виходячи із наступного.

Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07.06.2017 року у справі №6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17, провадження №12-14гс18, зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але і з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Згідно із статтею 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За правилами частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

За частиною першою статті 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Тобто, відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини, як боржника у даних правовідносинах.

Пунктом 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

У справі, яка переглядається, встановлено, що листом від 08.06.2021 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування, через відсутність рішення по кримінальній справі за фактом вказаної ДТП, у відповідності до положень п.36.2 ст.36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", та необхідність долучення додаткових документів.

Листом від 07.10.2021 року відповідачем було повідомлено ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування через відсутність рішення по кримінальній справі за фактом вказаної ДТП та необхідність надання лікарського свідоцтва про смерть/довідку про причину смерті/акт судово-медичного дослідження, або іншого, належним чином оформленого документу, в якому відображена причина смерті потерпілого.

Таким чином, у діях страховика відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, що передбачає можливість застосування штрафних санкцій, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик скористався своїм правом, передбаченим законом, для припинення перебігу строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування. Тобто, саме з моменту набрання законної сили рішенням суду про стягнення на користь позивача страхового відшкодування, у страховика настане строк для виконання грошового зобов`язання та можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання.

Дане застосування норм матеріального права узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21.04.2022 року у справі № 447/2222/20, провадження №61-19906св21, від 15.08.2023 року у справі № 513/730/21, провадження №61-8320св23.

Враховуючи вищенаведене, вирішуючи даний спір по суті вимог заявленого ОСОБА_1 позову в частині щодо стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції, із врахуванням норм права, які регламентують спірні правовідносини, вірно встановивши фактичні, документально підтверджені обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21.04.2022 року у справі № 447/2222/20, провадження №61-19906св21, обґрунтовано зазначив, що відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону №1961-IV та ч.2 статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини, як боржника у спірних правовідносинах. У даній справі 08.06.2021 року та від 07.10.2021 року відповідач повідомив представників позивача про припинення перебігу строку для прийняття страховиком рішення щодо виплати позивачам страхового відшкодування до дати набрання рішенням у такій справі/провадженні законної сили та повідомлення про даний факт страховика, як це передбачено абзацом 4 пункту 36.2 статті 36 Закону №1961-IV. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у діях страховика відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону України Закону №1961-IV страховик скористався своїм правом, передбаченим законом, для припинення перебігу строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування. Враховуючи, що на день звернення позивача до суду із позовом між позивачем та відповідачем не виникло боргових зобов`язань, що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої пунктом 36.5 статті 36 Закону №1961-IV та ч.2 статті 625 ЦК України, оскільки саме з моменту набрання законної сили рішенням суду про стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування, у страховика виникне обов`язок виконання грошового зобов`язання та можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені, а також грошових коштів, відповідно до статті 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вищевказаних висновків суду першої інстанції від 24.03.2023 року, у оскаржуваній апелянтом ОСОБА_1 частині, не спростовують, оскільки дані висновки суду першої інстанції узгоджуються із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

В доводах апеляційної скарги апелянт ОСОБА_1 не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині відмови у стягненні на її користь витрат на професійну правничу допомогу. Апелянт ОСОБА_1 вказує, що факт надання позивачу професійної правничої допомоги та заявлених позивачем вимог у вказаній частині підтверджується поданою позовною заявою, поданими письмовими клопотаннями та заявами у справі, поясненнями представника позивача в судових засіданнях. Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, а саме: попереднього (орієнтованого) розрахунку понесених судових витрат, долученого до позовної заяви, ордеру про надання правничої допомоги позивачу, свідоцтва адвоката, детального опису наданих адвокатом послуг із квитанцією про оплату таких послуг позивачем, ОСОБА_1 вважає, що позивач підтвердив обґрунтованість заявлених вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення Європейського Суду з прав людини у справі ''East/West Alliance Limited'' проти України'' від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України ''Про адвокатуру і адвокатську діяльність''. У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08.04.2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо), як зазначено у висновках, викладених Верховним Судом у постановах у справах: № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18.

Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах: від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц, від 09.06.2020 року у справі №466/9758/16-ц, від 17.01.2024 року у справі № 759/14906/18.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях: 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь із відповідача правничої допомоги у розмірі 10 000 грн., позивачем було надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №62/11 про сплату ОСОБА_1 послуг за договором про надання правничої допомоги 21/20 від 27.10.2021 року та детальний опис наданих послуг ОСОБА_1 від 14.01.2022 року.

При цьому, сам договір про надання правничої допомоги 21/20 від 27.10.2021 року та акт прийому-передачі наданих послуг в матеріалах справи відсутні, і відповідно, не були надані стороною позивача суду першої інстанції. Суд першої інстанції зазначив, що дані обставини унеможливлюють визначення розміру витрат на правничу допомогу судом, з метою розподілу. Суд першої інстанції вважав, що надані позивачем докази не є доказами щодо обсягу фактично наданих послуг правничої допомоги, виконаних адвокатом робіт та їх вартості. За даних обставин, суд першої інстанції, враховуючи положення норм права, які регулюють дані правовідносини, оцінивши належність та допустимість доказів, поданих позивачем та заперечення представника відповідача, дійшов висновку, що стороною позивача належним чином не обґрунтовано і не доведено переліку (обсягу) та вартості наданих адвокатом послуг та витрат, понесених на виконання договору про надання правової допомоги.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що висновок рішення суду першої інстанції від 24.03.2023 року в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють дані правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 24.03.2023 року у вказаній частині, оскільки зазначені доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи, із наведених вище підстав. За відсутності у матеріалах справи договору про надання правничої допомоги 21/20 від 27.10.2021 року та акту прийому-передачі наданих послуг в матеріалах справи відсутні, і відповідно, ненадання даних документів стороною позивача суду першої інстанції, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції відносно того, що стороною позивача належним чином не доведено переліку (обсягу) та вартості наданих адвокатом послуг та витрат, понесених на виконання договору про надання правової допомоги, при цьому, надані стороною позивача документи не є належними та достатніми доказами щодо обсягу фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги: ОСОБА_1 , ПрАТ "Страхова компанія "АРКС" залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24.03.2023 року - залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" - залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 березня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 29.04.2024 року.

Головуючий: Судді: