Справа №295/5125/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Перекупка І.Г.,

при секретарі судового засідання Конончук Ю.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради в особі Рогожіна Дмитра Володимировича про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До Богунського районного суду м. Житомира звернулася ОСОБА_1 з позовом до Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради (далі КП «Житомиртеплокомуненерго») в особі Рогожіна Д.В. про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог позивачка вказала, що на підставі наказу № 54/к/тр від 28.01.2022 р. її, ОСОБА_1 було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 31.01.2022 р. на період до усунення причин, що зумовили відсторонення (припинення діючого карантину, вакцинація хоча б однією дозою дводозної вакцини від СОVID-19, які включені ВООЗ до переліку дозволених або наявність довідки про протипоказання за формою № 028/1-0.

Позивачка звернула увагу суду на диспозицію ст. 46 КЗпП України відповідно якої відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Такої підстави відсторонення, як відмова працівником від щеплення, яке перебуває в стадії клінічних випробувань, нормами ст. 46 КЗпП України не передбачено, будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би надавав право роботодавцю відсторонювати від посади працівника за відмову працівником від щеплення, яке перебуває в стадії клінічних випробувань, відповідачем не зазначено.

З урахуванням викладеного просила скасувати наказ № 54/к/тр від 28.01.2022 р. про її, ОСОБА_1 було відсторонено від роботи. (а. с. 1-14).

07.12.2022 р. позивачка направила до суду збільшену позовну заяву в якій просила стягнути з КП «Житомиртеплокомуненерго» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7 560 (сім тисяч п`ятсот шістдесят грн.) 00 коп., 992 (дев`ятсот дев`яносто дві грн.) 40 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору та моральну шкоду в сумі 10 000 (десяти тисяч грн.). (а. с. 59-60).

В судовому засіданні позивачка в повному обсязі підтримала збільшені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обгрунтовував тим, що ОСОБА_1 працює контролером теплового господарства у КП «Житомиртеплокомуненерго», не пройшла обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19, не має протипоказань до вакцинації, керівник відповідача зобов`язаний був, відповідно до діючого законодавства відсторонити ОСОБА_1 від роботи.

Свою позицію представник відповідача також виклав у відзиві на позовну заяву. (а. с. 38-39).

Дослідивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, заслухавши учасників процесу, оцінивши безпосередньо в судовому засіданні всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи по Богунському районному суду м. Житомир від 07.06.2022 р. головуючим визначено Перекупка І.Г. (а. с. 24).

Ухвалою від 24.06.2022 р. справу прийнято до свого провадження, відкрито спрощене позовне провадження та справу призначено на 16.00 год. 18.08.2022 р. (а. с. 33-34).

Зі змісту трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 за порядковим номером 14 значиться запис від 15.08.2017 р. КП «Житомиртеплокомуненерго». Прийнята на роботу контролером теплового господарства у відділ збуту. Наказ № 81 к/тр від 10.08.2017 р. (а. с. 15-17).

З тексту наказу по КП ЖТКЕ Житомирської міської ради від 28.01.2022 р. № 54/к/тр «Про відсторонення від роботи» свідчить…« ОСОБА_1 , контролера теплового господарства за основним місцем і кур`єра за внутрішнім сумісництвом відділу збуту, відсторонити від роботи без збереження заробітної плати з 31.01.2022 р. на період до усунення причин, що зумовили відсторонення (припинення діючого карантину, вакцинація хоча б однією дозою дводозної вакцини від СОVID-19, які включені ВООЗ до переліку дозволених або наявність довідки про протипоказання за формою № 028/1-0)…» Рукописним текстом (в судовому засіданні позивачка підтвердила) є запис «…З своїм відстороненням не згодна. Данний наказ суперечить чинному законодавству…» (а. с. 19).

На підставі наказу по КП ЖТКЕ Житомирської міської ради від 25.02.2022 р. № 105/к/тр «Про допуск до роботи» свідчить «…Допустити до роботи працівників, відсторонених від роботи через відмову від вакцинації…Табелювання здійснювати за фактично відпрацьований час…» (а. с. 41).

13.02.2023 р. позивачкою до суду надійшло клопотання про долучення відеодоказів по справі. (а. с. 75-77).

Під час огляду диску, наданого позивачкою, судом встановлено, що на диску записано 99 відефайлів протягом 03 години 12 хвилин та 16 сек. Суд звератє увагу, що позивачкою фіксувалися відвідування приміщень КП ЖТКЕ Житомирської міської ради за адресами: м. Житомир вул. Київська, 48 та вул. Київська, 71. Окреме відео за конкретний день. Більша частина відео відображають відвідування позивачкою приміщень відповідача, пересування позивачки по території відповідача, приміщення прохідної, відвідування приміщення відповідача в обідню перерву, спілкування у розрахунковій групі. На відео, де ОСОБА_1 спілкується з директором ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 діалог між сторонами проходив у спокійній обстановці, без образ, на питання позивачки давались лаконічні відповіді. (а. с. 76).

Дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду таких справ, визначено, що розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. (ст. ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона, повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Позиція суду.

07 червня 2022 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила що обіймає посаду контролера теплового господарства у відділ збуту Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради.

Наказом від 28.01.2022 р. № 54/к/тр її, ОСОБА_1 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 31.01.2022 р. на період до усунення причин, що зумовили відсторонення (припинення діючого карантину, вакцинація хоча б однією дозою дводозної вакцини від СОVID-19, які включені ВООЗ до переліку дозволених або наявність довідки про протипоказання за формою № 028/1-0).

На думку ОСОБА_1 , такі дії відповідача не узгоджуються з вимогами законодавства та порушують її право на працю, оскільки статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачена можливість відсторонення працівників лише від виконання певних видів робіт або у разі хвороби працівників, а також працівників, які є носіями хвороби.

Звертає увагу на ту обставину, що її відсторонення відбулося без дотримання порядку, передбаченого законодавством.

Так, порядок відсторонення передбачає, що за встановленим фактом відмови або ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення роботодавцем видається відповідний наказ за поданням посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Окрім того, положеннями статті 60-2 КЗпП України передбачена можливість переведення працівника на дистанційну форму роботи.

Враховуючи вищезазначене, просила визнати незаконним та скасувати наказ КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради від 28.01.2022 р. № 54/к/тр щодо її, ОСОБА_1 відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 31.01.2022 р.

Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких зокрема передбачено: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Також частинами 1 та 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом МОЗ України від 04.10.2021 р. № 2153 затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до якого увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

При цьому, у вказаному наказі МОЗ України від 04.10.2021 р. № 2153 не зазначено про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, передбачена у відповідному Переліку, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності, який не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб.

У свою чергу, частиною 1 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що обов`язковими і такими, що включаються до календаря щеплень, є лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу.

Фактично з прийняттям вказаного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими, не змінилось, а відтак відсторонення працівника, посада якого хоч і входить до переліку, затвердженого наказом МОЗ України від 04.10.2021 р № 2153, є незаконним, оскільки саме до компетенції МОЗ України належать повноваження визначати перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти певних інфекційних хвороб, які встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що, відповідно, й зобов`язує МОЗ самостійно визначати перелік таких хвороб та інфекцій.

Також слід взяти до уваги, що відповідно до пункту 4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом МОЗ України від 16.09.2011 р. № 595, щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до вказаного календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, є незаконним.

Окрім того, у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом.

Частиною 6 даної норми визначено, що у разі, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження.

Матеріали справи не містять доказів того, що вказаний порядок був дотриманий відповідачем.

Окрім того, вимога відповідача надати докази проведення відносно позивачки певних медичних маніпуляцій, а саме проведення щеплень, є незаконною.

Так, Європейська хартія прав пацієнтів у статті 6 гарантує кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною 1 статті 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частини 1 та 2 статті 32 Конституції України).

Відповідно до ст. 286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні.

Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи.

Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел.

Фізична особа може бути зобов`язана до проходження медичного огляду у випадках, встановлених законодавством.

Тобто вимога відповідача щодо надання позивачкою конфіденційної інформації була незаконною, а відтак правомірно відхилена останньою.

Положення пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України « Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відсутність в оспорюваному наказі посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивачки від роботи, свідчить про те, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи є незаконним.

Варто зазначити, що вказана норма права передбачає таку можливість щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. В той же час, МОЗ України не затверджувало на даний час переліку захворювань, ухилення щеплення від яких може бути підставою для відсторонення від роботи.

Посилання в оспорюваному наказі відповідача, зокрема, на пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 р. № 1236, згідно з яким керівникам слід забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком за наказом МОЗ України від 04.10.2021 р. № 215 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, не може будь яким чином змінити процедуру відсторонення, визначену пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», оскільки постанова КМУ є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу юридичну силу і не може змінювати правове регулювання, яке визначене законом.

Пункт 46-1 вказаної постанови КМ України слід розуміти не як надання повноважень для відсторонення працівників, а як наголошення на необхідності дотримання закону, зокрема п.5 ч.1 статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», якою і врегульовано процедуру такого відсторонення.

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України). Розрахунок такої здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 р.

Долучена до матеріалів справи довідка про доходи ОСОБА_1 свідчить про те, що її середньоденний заробіток становить 315 грн. Згідно наказу про допуск до роботи № 105/к/тр від 25.02.2022 р. кількість робочих днів вимушеного прогулу становить 24 дні. Таким чином з КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7 560 (сім тисяч п`ятсот шістдесят) грн. 00 коп. (а. с. 59-61).

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000 грн. судом встановлено. З тексту збільшення позовних вимог позивачки свідчить:

«…У зв`язку з незаконним відстороненням, невиплатою заробітної плати, примушуванням та приниженням моєї гідності перед колективом з яким я працювала не один рік, я відчуваю моральні страждання, втратила нормальні життєві зв`язки, змушена була економити на харчах та ліках, все вище зазначене негативно вплинуло на відносини в середині моєї родини.

Завдана мені моральна шкода обумовлюється моральними і фізичними стражданнями внаслідок порушення мого законного права на працю та заробітну плату, приниженнями честі, гідності, ігнорування моїх прав, втратою у взв`язку з цим престижу та ділової репутації серед знайомих друзів та родичів.

Тому вважаю, що незаконими діями КП «Житомиртеплокомуненерго» ЖМР нанесено мені моральну шкоду, яку я оцінюю у 10 000 грн…». (а. с. 59-60).

Окрім цих трьох абзаців у позовній заяві та під час судових засідань позивачка жодним чином не довела заподіяння їй КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради моральної шкоди.

Навіть при досліджені диску, який позивачка надала в якості речового доказу своїх позовних вимог, судом жодним чином не було встановлено яких би то не було неправомірних дій з боку адміністрації КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з частинами першою, другою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом частини другої статті 1166 ЦК України, у справах про завдання шкоди діє презумпція вини відповідача, тобто позивач має надати суду лише докази наявності шкоди, а докази спростування своєї вини має надати відповідач.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі та гідності людини. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною та достатньою аби компенсувати людські страждання, тому її розмір може мати суто умовний вираз.

За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р., розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням позовних вимог, пояснень сторін під час судового засідання суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведенностю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 992 (дев`ятсот дев`яносто дві грн.) 40 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. Суд звертає увагу, що позивачка при подачі заяви про збільшення позовних вимог не сплатила судовий збір, а надала дублікат фіскального чека від 20.06.2022 р., яким оплатила судовий збір при подачі первинного позову. (а. с. 30, 62).

Керуючись 32 Конституції України, ст. ст. 22, 286, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 46, 60-2 КЗпП України, Постанова Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р., ст. ст. 2, 12, 13, 81,76-79, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради в особі Рогожіна Дмитра Володимировича про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7 560 (сім тисяч п`ятсот шістдесят грн.) 00 коп.

Стягнути з Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві грн.) 40 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 17.01.2024.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) АДРЕСА_1

Відповідач: Комунальне підприємство «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради (), місце знаходження: вул. Київська, 48, 10014.

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г. Перекупка