Справа № 527/377/24
провадження 2/527/296/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року м.Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Левицької Т.В.,

з участю секретаря судових засідань - Папенко Л.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Глобине цивільну справу № 527/377/24 за позовом ОСОБА_5 , поданим представником позивача ОСОБА_6 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

02 лютого 2024 року представник позивача звернувся до суду з позовом з вимогою стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за Договором позики № 10Ф від 20.01.2022 року в розмірі 208750,00 грн.

В обґрунтування позову, представник позивача зазначив, що 20.01.2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики № 10Ф, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 161800,00 грн, що на момент укладення договору дорівнює еквіваленту суми 5000,00 євро, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у строк не пізніше 20.01.2024 року. В порушення умов договору, 20.01.2024 року відповідач не повернув позивачу грошові кошти зазначені у договорі та його заборгованість за договором, станом на день складання позовної заяви, становить 208750,00 грн, що за комерційним курсом АТ КБ «Приват Банк» становить 5000,00 євро. Окрім того, станом на дату укладення договору позики, позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . В умовах Договору позики відсутнє застереження, що кошти у позику ОСОБА_3 отримав для особистих потреб.

Посилаючись на те, що відповідачі несуть солідарну відповідальність за невиконання умов Договору позики, представник позивача просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість за Договором позики № 10Ф від 20.01.2022 року у загальному розмірі 208750,00 грн.

22 лютого 2024 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що вона заперечує проти позовних вимог в частині стягнення заборгованості з неї, посилаючись на те, що дійсно на момент виникнення спірних правовідносин, вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , проте фактично шлюбні відносини між ними було припинено з 2020 року, спільне господарство з того часу між ними не велося, проживали окремо. 24.06.2022 року шлюб між ними було розірвано. Зі змісту договору позики, укладеного ОСОБА_3 20.01.2022 року вбачається, що вона не є його стороною, зміст договору не конкретизує, на які саме потреби кошти передаються у позику, отже не підтверджено, що договір укладено в інтересах сім`ї. Своєї згоди на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового правочину вона не надавала, вона не була присутня при його укладанні та передачі коштів та не була взагалі обізнана про його укладання. Договір поруки між нею та ОСОБА_5 не укладався, а умовами договору не передбачено її солідарної відповідальності за боргами ОСОБА_3 . Перебування її у шлюбі з ОСОБА_3 не є достатньою підставою для покладення на неї солідарної відповідальності за його боргами.

26 лютого 2024 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що він визнає позовні вимоги частково, посилаючись на те, що дійсно між ним та позивачем було укладено Договір позики, відповідно до якого він отримав від позивача грошові кошти у власних інтересах. Позивач у своєму позові стверджує, що не повернута частина позики у еквіваленті іноземної валюти становить 5000,00 Євро. Разом з тим, на виконання умов договору ним було частково сплачено грошові кошти в сумі 21103,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, також було частково сплачено грошові кошти у готівковій формі в сумі 1176 Євро. З рахуванням викладеного, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню на суму 138549,00 грн, які підлягають стягненню з нього. Щодо позовних вимог до ОСОБА_2 зазначив, що заперечує проти позовних вимог до останньої оскільки, дійсно на момент виникнення спірних правовідносин, вони з ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, проте фактично шлюбні відносини між ними було припинено з 2020 року, спільне господарство з того часу між ними не велося, проживали вони окремо. 24.06.2022 року шлюб між ними було розірвано. ОСОБА_2 своєї згоди на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового правочину не надавала, не була присутня при його укладанні та передачі коштів. В умовах договору відсутнє застереження про те, що кошти у позику ним було отримано в інтересах сім`ї. Договір поруки між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не укладався, а умовами договору не передбачено солідарної відповідальності ОСОБА_2 за його боргами. Перебування ОСОБА_2 у шлюбі з ним не є достатньою підставою для покладення на неї солідарної відповідальності за його боргами. Позивачем не надано доказів, що отримані за договором кошти він витратив в інтересах сім`ї.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із наведених у ньому підстав, крім того зазначив, що умовами договору позики передбачено передача відповідачу грошових коштів в розмірі, що дорівнює еквіваленту 7000,00 євро, проте фактично позивачем було передано грошові кошти в сумі 5000,00 доларів євро. Грошові кошти відповідач брав у борг на розвиток фермерського господарства. Також вказав, що дійсно відповідачем було сплачено на користь позивача грошові кошти в сумі 21103,00 грн. Проте, заперечує про сплату відповідачем грошових коштів в готівковій формі в сумі 1176 Євро.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлений належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та крім того, пояснила суду, що кошти ОСОБА_3 були використані у власних інтересах, а не на потреби сім`ї.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та зазначила, що про те, що її колишнім чоловіком було укладено договір позики їй стало відомо лише тоді, коли вона отримала судові документи.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне.

20.01.2022 року між ОСОБА_5 (позикодавцем) та ОСОБА_3 (позичальником) було укладено Договір позики № 10Ф, за умовами якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти в розмірі 199990,00 грн, що на момент укладення договору дорівнює еквіваленту суми 7000 євро, в строк до 20.01.2024 (а.с.13-17).

Згідно Акту прийому-передачі грошових коштів до договору позики № 10Ф від 20.01.2022, ОСОБА_3 прийняв від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 161800,00 грн, що на момент отримання грошей дорівнює еквіваленту суми 5000,00 євро (а.с.18).

Таким чином, судом встановлено, що хоча договором позики № 10Ф від 20.01.2022 передбачено надання ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 199990,00 грн, що на момент укладення договору дорівнює еквіваленту суми 7000 євро, проте фактично останній отримав грошові кошти в сумі 161800,00 грн, що на момент отримання грошей дорівнює еквіваленту суми 5000,00 євро.

Вказані обставини в ході судового розгляду підтвердили як представник позивача так і представник відповідача.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як зазначено в ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

На підтвердження часткового виконання зобов`язання, відповідачем ОСОБА_3 було надано суду копії платіжних доручень на загальну суму 21103,00 грн (а.с.50-56).

Представник позивача в ході судового розгляду підтвердив сплату відповідачем на користь позивача вказаних грошових коштів.

Згідно з ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи надані суду платіжні доручення на загальну суму 21103,00 грн, а також визнання представником позивача вказаних обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем ОСОБА_3 в рахунок виконання зобов`язання за договором було сплачено на користь ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 21103,00 грн.

Також на підтвердження часткового виконання зобов`язання, відповідач ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву зазначив, що ним було передано позивачу грошові кошти в сумі 1176 Євро готівкою.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Надаючи оцінку твердженням відповідача ОСОБА_3 стосовного часткового виконання зобов`язання за договором позики на суму 1176 Євро, суд зазначає, що ним не надано суду жодного доказу на підтвердження вказаних обставин, тому суд критично ставиться до того, що ним було виконано умови договору стосовно повернення позики на вказану суму.

Натомість, судом встановлено, що відповідач отримавши від позивача грошові кошти в сумі 161800,00 грн, що на момент їх отримання дорівнює еквіваленту суми 5000,00 євро, частково виконав зобов`язання в сумі 21103,00 гр., тому у ОСОБА_3 наявне невиконане зобов`язання перед позивачем в розмірі 187647,00 грн.

Позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення вказаного розміру заборгованості солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 18 жовтня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 24 червня 2022 року розірвано (а.с.21-22).

Отже, судом встановлено, що на момент укладення договору позики № 10Ф від 20.01.2022 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 Сімейного кодексу України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як зазначено в ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи досліджені в ході судового розгляду докази, суд зазначає, що позивачем у цій справі не доведено належними та достатніми доказами укладення ОСОБА_3 договору позики саме в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах самого позичальника, як і не підтверджено дійсне використання одержаних за договором коштів в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю, інтересах одного з подружжя.

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що враховуючи те, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти, належним чином не виконав зобов`язання з повернення позики в розмірі та у строк встановлені у договорі, тому грошові кошти в сумі 187647,00 грн підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 .

Разом з тим, позовні вимоги в частині солідарного стягнення боргу з ОСОБА_2 до задоволення не підлягають, у зв`язку з недоведеністю факту укладення договору позики ОСОБА_3 та отримання ним грошових коштів за ним в інтересах сім`ї.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2087,50 грн. та заявлено позовні вимоги про стягнення 208750,00 грн.

Судом задоволено позовні вимоги на суму 187647 грн, що становить 89,89 % від ціни позову, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1876,45 грн, що складає 89,89% від 2087,50 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81,141, 223, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_5 , рнокпп: НОМЕР_2 , заборгованість за Договором позики № 10Ф від 20.01.2022 року в розмірі 187647 грн (сто вісімдесят сім тисяч шістсот сорок сім гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір у сумі 1876,45 грн.

В задоволенні позову до ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Повне найменування сторін :

позивач: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_2 );

відповідачі: ОСОБА_3 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп: НОМЕР_3 ) .

Суддя Т. В. Левицька