Справа № 177/1014/24
Провадження № 2/177/661/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 червня 2024 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Лященко В.В.

за участю секретаря судового засідання Кантилович К.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу №177/1014/24 за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Примаков Костянтин Олексійович, до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна особистою власністю, суд

встановив:

У травні 2024 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що разом з чоловіком ОСОБА_4 та сином ОСОБА_3 раніше проживали в АДРЕСА_1 . Коли в 2014 році м. Снакієве було окуповане російськими військами, позивач разом з сином виїхали в м. Кривий Ріг, де буди взяті на облік як внутрішньо переміщені особи. Відповідач залишився проживати в ОСОБА_5 . Фактично з того часу шлюбні стосунки були припинені, спільного бюджету вже не було, припинилися права та обов`язки притаманні подружжю, але шлюб розірваний не був. Фактично в 2017 році подружжя здійснили розподіл майна набутого в шлюбі. Відповідно до Договору купівлі-продажу від 29 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Саяпіною І.Г., зареєстрованого в реєстрі за номером 876, ОСОБА_1 придбала в особисту приватну власність земельну ділянку площею 0,1752 га. кадастровий номер:01:001:0473 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою АДРЕСА_2 . На той час відповідач мав можливість з тимчасово окупованої території з м. Єнакієве, через КПП приїздити в Україну, а саме в м. Волноваха, де він отримував пенсію. Достовірно знаючи, що його дружина бажає придбати в с. Вільне земельну ділянку, та потрібна його згода на придбання нерухомого майна, ОСОБА_4 , 23 червня 2017 року, знаходячись в м. Волноваха, написав заяву, в якій зазначив, шо грошові кошти на придбання вищезазначеної земельної ділянки не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю його дружини, зазначена заява 23 червня 2017 року була посвідчена приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу Курильчук Т.О., зареєстрована в реєстрі за №4179. Після 2017 року відповідач більше в Україну не приїздив. В 2019 - 2020 році позивач вирішила на зазначеній земельний ділянці збудувати будинок. Отримавши відповідні документи, та дозвіл на початок будівництва за особисті коти на земельній ділянці в АДРЕСА_2 , збудувала житловий будинок. В будівництві будинку їй допомагав син ОСОБА_3 29.02.2024 року в державний реєстр речових прав буди внесені відомості, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку садибного типу, загальною площею 250,4 кв.м., житловою площею 74,2 кв.м.. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060. Отримавши документи, які підтверджують право власності, позивач вирішила подарувати нерухоме майно сину ОСОБА_3 , який приймав участь в будівництві, однак нотаріус відмовив, оскільки будинок збудований в формальному шлюбі з ОСОБА_4 , майно набуте в шлюбі є спільним майном подружжя, є їхньою спільною сумісною власністю

У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на житловий будинок садибного типу загальною площею 250,4 кв.м., житловою площею 74, 2 кв.м., який знаходиться в АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 12.03.2024 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідає вимогам ст.177 ЦПК України.

Ухвалою суду від 10.05.2024 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого засідання та викликом сторін.

Ухвалою суду від 27.05.2024 року справу було призначено до судового розгляду по суті.

Позивач та її представник в судовому засіданні на позовних вимогах наполягали. Позивач зазначила, що земельну ділянку купувала за власні кошти, які отримала в результаті продажу спадкового майна. Ці ж кошти витратила на будівництво будинку, також у будівництві матеріально допомагав її син.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, заявою від 27.05.2024 року просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги визнав.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову.

Вислухавши позивача та її представника, третю особу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 07.01.1971 року ОСОБА_4 07.01.1971 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_7 » (а.с. 8).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.06.2017 року ОСОБА_1 придбала земельну ділянку площею 0,1752 га, кадастровий номер: :01:001:0473 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_2 (а.с.9-10).

З заяви, посвідченої приватним нотаріусом Вольноваського районного нотаріального округу 23.06.2017 року вбачається, що ОСОБА_4 стверджує, що грошові кошти на придбання земельної ділянки є особистою приватною власністю його дружини ОСОБА_1 , поліпшення вказаної земельної ділянки, у тому числі будівництво нерухомого майна, його дружина буде здійснювати за особисті кошти (а.с. 11).

Відповідно до рішення Лозуватської сільської ради №25 від 24.01.2024 року закінченому будівництвом об`єкту, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером:01:001:0473 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 (а.с. 12).

З витягу з Державного реєстру речових прав від 06.03.2024 №368730859 вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку садибного типу, загальною площею 250,4 кв.м., житловою площею 74,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060 (а.с.13).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особиста приватна власність кожного із подружжя - це те майно, яке належить лише одному з подружжя і на яке не поширюється сімейно-правовий принцип спільності майна подружжя. Щодо цього майна кожен із подружжя має право самостійно здійснювати правомочності власника.

У випадку придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 22.01.2020 року у справі №711/23021/18.

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Cтатус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Враховуючи викладене та, беручи до уваги, що житловий будинок позивач будувала за особисті кошти, які вона отримала від продажу спадкового майна, що не заперечується відповідачем, який позов визнав в повному обсязі, даний житловий будинок є її особистою приватною власністю, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Примаков Костянтин Олексійович, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на житловий будинок садибного типу загальною площею 250,4 кв.м., житловою площею 74, 2 кв.м., який знаходиться в АДРЕСА_2

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 14.06.2024 року.

Суддя В.В.Лященко