Житомирський апеляційний суд
Справа №290/489/24 Головуючий у 1-й інст. Кірічук М. М.
Категорія 69 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Талько О.Б., Павицької Т.М.,

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції цивільну справу № 290/489/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 07 серпня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Кірічука М.М. у смт. Романові

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Ковальчук А.О. звернувся до суду із названим позовом та просив розірвати шлюб, зареєстрований 21.06.2013 Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за актовим записом №1070, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

В обґрунтування позову зазначив, що 21.06.2013 між сторонами було укладено шлюб, від якого сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначив, що подружнє життя не склалося у зв`язку із різними поглядами на життя та спільні сімейні обов`язки. Крім того, між сторонами відсутнє взаєморозуміння, повага та довіра один до одного. Зауважував, що поступове погіршення подружнього життя, сварки, конфлікти і суперечки призвели до остаточного припинення шлюбних відносин.

Посилаючись на припинення шлюбних стосунків, ведення спільного господарства та спільного бюджету, а також неможливість збереження сім`ї, просив розірвати шлюб.

Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 07 серпня 2024 року позов задоволено.

Шлюб між громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 21червня 2013 року Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовим записом № 1070 - розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211, 20 грн судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Романівського районного суду Житомирської області від 07 серпня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, визначити подружжю строк на примирення у 6 місяців та зупинити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з?ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та вживати заходів до примирення подружжя.

ОСОБА_2 вказував на помилковість посилань позивача про те, що протягом останніх років шлюб існує формально, а сім?я фактично припинила своє існування, оскільки між сторонами мали місце певні протиріччя і у зв?язку з цим сторони незначний час (кілька місяців, а не років як на це вказує позивачка) проживали одне від одного у зв?язку з воєнними діями на території України, однак окреме проживання саме по собі не свідчить про припинення сімейних відносин між сторонами. Крім того сторони мають спільну неповнолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зазначені обставини, а також наявність у сторін неповнолітньої дитини, вказують на необхідність збереження сім?ї, на чому і наполягав відповідач та просив суд першої інстанції призначити шестимісячний строк для примирення подружжя та зупинити провадження у справі до закінчення строку на примирення, проте, суд першої інстанції не знайшов підстав для цього та безпідставно відмовив. Наголошує, що відповідач має намір зберегти сім`ю. В апеляційній скарзі представник відповідача просив визначити подружжю строк на примирення у 6 місяців.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ковальчук А.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що ОСОБА_1 не має наміру і бажання зберегти шлюб, оскільки це суперечить її інтересам. Пимирення не може бути, оскільки сам скаржник, фактично до винесення оскаржуваного рішення подав позовну заяву про стягнення коштів з позивачки, про що свідчить інформація з сайту судова влада. Посилання скаржника на те, що «окреме проживання одне від одного у зв`язку з воєнними діями на території України, саме по собі не свідчить про припинення сімейних відносин між сторонами» не відповідає дійсності, оскільки про припинення сімейних відносин свідчить втрата взаємоповаги одне до одного, почуття любові, гідності, що в результаті стає приводом до подання до суду заяви про розірвання шлюбу. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та дружини, та те, що примушувати до шлюбу заборонено, хоча з огляду на дії відповідача можна стверджувати що це і є примушуванням до шлюбних відносин. Звертає увагу, що у своїй позовній заяві про розірвання шлюбу позивач просила суд не надавати строк для примирення, що свідчить про неможливість відновлення шлюбних відносин, а також те, що надання такого строку не буде відповідати її інтересам.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року за клопотанням представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 сторонам надано строк на примирення та налагодження подружнього життя - один місяць .

Однак, станом на дату перегляду справи апеляційним судом та спливу наданого сторонам строку на примирення, таке не відбулося, про що свідчать пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5 при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, які брали участь в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції. Додатково сторона позивача пояснила, що ОСОБА_2 не тільки не вживав заходів до примирення (жодного разу за цей період не передзвонив до позивачки), але й подав позов до неї про визнання особистою власністю майна та стягнення безпідставно набутих грошових коштів, провадження за яким відкрито Романівським районним судом Житомирської області 7 листопада 2024 року.

Представник відповідача адвокат Горова О.В., яка також брала участь при розгляді справи апеляційним судом, заперечувала проти доводів сторони позивача, наполягала на задоволенні апеляційної скарги, наданні більш тривалого часу для примирення сторін, посилаючись на те, що відповідач зараз перебуває за кордоном в Німеччині і не має можливості прибути до України.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 21 червня 2013 року Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовим записом № 1070 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 11).

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У відповідності до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, позивач в позовній заяві стверджувала, що не бажає в подальшому перебувати в шлюбі з відповідачем, посилаючись на те, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ще раз повторює про неможливість відновлення шлюбних відносин, а також те, що не має наміру і бажання зберегти шлюб.

Отже, позиція позивача послідовно вказує на те, що вона наполягає на розірванні шлюбу, збереження шлюбу суперечитиме її інтересам, примушування до збереження шлюбу суперечить її вільному волевиявленню.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснювала, що збереження шлюбу неможливе.

Представник ОСОБА_2 адвокат Горова О.В. зазначала про надання строку для примирення сторін.

Наданий апеляційним судом сторонам строк для примирення не призвів до такого.

Проте, за умови наявності обопільної згоди обох сторін на примирення, починаючи з дня подачі позову до суду (березень 2024 року) чи ухвалення рішення суду першої інстанції (серпень 2024 року), та враховуючи тривалість часу до перегляду рішення апеляційним судом (грудень 2024), таке примирення могло б відбутися, однак таких наслідків не наступило.

Отже, колегія суддів робить висновок, що на теперішній час збереження шлюбу є неможливим, оскільки позивач наміру продовжувати шлюбні відносини не висловлювала, доказів, які б свідчили, що з моменту подання позову та до розгляду справи судом апеляційної інстанції сторони підтримують сімейні стосунки не надано, як і доказів того, що відповідачем вчинялись дії щодо примирення. Крім того, апеляційний суд враховує те, що сторони проживають в різних країнах і з огляду на запроваджений в Україні воєнний стан належних доказів можливості повернення відповідача в Україну матеріали справи не містять.

Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує буде порушувати його законні права та інтереси і суперечить вимогам закону та інституту сім`ї, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Намагання відповідача примиритися з позивачем є виключно його бажанням, яке не підтримується позивачем.

Доводи відповідача про можливість збереження шлюбу є необґрунтованими.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, яка категорично наполягала на розірванні шлюбу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. 24, 56 СК України.

Суд першої інстанції, постановляючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував відсутність спору щодо поділу майна чи проживання дітей, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для його розірвання.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 07 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.12.2024.

Головуючий Судді: