КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 363/1751/20

03 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Леляка Ярослава Олександровича на рішення Вишгородського районного суду Київської областівід 13 лютого 2024року, ухвалене під головуванням судді Котлярової І.Ю., у цивільній справіза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоя Лідія Андріївна про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоя Лідія Андріївна про стягнення коштів.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він виступив поручителем по договору позики за яким ОСОБА_5 було надано ОСОБА_6 з метою здійснення спільної діяльності з риборозведення в озері, що знаходиться в межах села Димарка, Іванківського району Київської області, 67 500 доларів США частинами, а саме:19.06.2017року- 20 000 доларів США; 27.06.2017 року - 10 000 доларів США; 15.08.2017 року - 14 500 доларів США; 22.09.2017 року - 6 000 доларів США; 22.12.2017 року - 13 000 доларів США; 11.04.2018року - 4 000 доларів США, строк повернення визначено до 31.12.2018 року.

В подальшому до нього, як до поручителя, звернувся ОСОБА_5 щодо повернення боргу ОСОБА_6 , що і було ним зроблено, а саме, на виконання зобов`язань ОСОБА_6 ним було виплачено ОСОБА_5 67 500 доларів США, що підтверджується відповідним договором щодо врегулювання виплати боргу та розпискою ОСОБА_5 .

Зазначав що, виконавши, як поручитель, обов`язок ОСОБА_6 щодо повернення коштів за договором позики, він набув відповідне право вимоги до ОСОБА_6 , як до боржника.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, станом на час повернення ним коштіввже була заведена спадкова справа, позивач заявив вимогу від 11.05.2020 року до спадкоємців останнього в рамках заведеної приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області спадкової справи за № 110/2018.

Одним із двох спадкоємців ОСОБА_7 є ОСОБА_2 , а тому вона відповідає за боргові зобов`язання останнього в 1/2 їх частині, а саме за зобов`язання з повернення коштів в частині 33 750 доларів США.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 33 750 доларів США, а також фактично понесені судові витрати.

Також позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з окремим позовом до іншого спадкоємця ОСОБА_7 - ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоя Лідія Андріївна про стягнення коштів, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 33 750 доларів США, а також фактично понесені судові витрати.

В обґрунтування вимог даного позову, зазначив аналогічні арументи, викладені ним у його позові до ОСОБА_2 , зокрема, що ОСОБА_3 є спадкоємцем 1/2 частки спадкового майна ОСОБА_7 , а тому вона відповідає за боргові зобов`язання останнього в 1/2 їх частині, а саме: за зобов`язання з повернення коштів в частині 33 750 доларів США.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02 лютого 2021 року об`єднано в одне провадження цивільні справи № 363/1751/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоя Лідія Андріївна про стягнення коштів та № 363/1752/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоя Лідія Андріївна про стягнення коштів. Присвоєно об`єднаній цивільній справі єдиний унікальний номер № 363/1751/20 (номер провадження 2/363/439/21).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоя Лідія Андріївна про стягнення коштів, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Леляк Ярослав Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішенняпро задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також судом першої інстанції істотно порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень.

Зазначає, що договір поруки між ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 укладено в письмовій формі шляхом записів у розписках з приводу виникнення зобов`язань щодо повернення отриманих ОСОБА_6 коштів з боку ОСОБА_4 . Такий характер умов передачі коштів відображено, як в самих розписках, так і підтверджено в ході допиту ОСОБА_5 . З огляду на письмове відображення зобов`язань у вигляді поруки в письмових розписках, є необгрунтованим висновок суду першої інстанції про недотримання письмової форми для даного виду забезпечення виконання зобов`язань.

У спірних правовідносинах обов`язок боржника ОСОБА_6 було виконано після його смерті позивачем, ОСОБА_4 , що підтверджується наявністю у нього оригіналів боргових розписок, отриманих від кредитора. Як було встановлено під час розгляду справи, сторони не оспорюють обізнаність спадкоємців померлого про вимогу кредитора ОСОБА_5 , однак, останні відмовились погашати борг померлого спадкодавця.

Під час судового розгляду справи як самі спадкоємці (судове засідання від 13.02.2024 року, 8 хв. запису), так і кредитор ОСОБА_5 підтвердили наявність боргових зобов`язань за долученими розписками саме у померлого ОСОБА_6 .

Так, відповідач ОСОБА_2 та її представник підтвердили факт передачі коштів відповідно до наданих розписок і лише заперечували характер цієї передачі, зазначаючипро те, що це була безповоротна фінансова допомога.

В рішенні суду не було надано належної оцінки вказаним фактам, як і не було надано оцінку факту визнання відповідачами борговних зобов`язань померлого в судових дебатах.

Крім того, визнаючи аркуш паперу з блокноту з назвою «поворотна-фіндопомога ОСОБА_11 , яка містить записи та розрахунки», як належний доказ, суд першої інстанції не оцінив факт того, що на вказаному аркуші паперу наявні підписи померлого ОСОБА_6 із зазначенням сум коштів, які останній отримував.

Не відповідають дійсності і зазначені судом першої інстанції покази ОСОБА_5 , який у свої показах підтвердив поворотність передачі коштів; зазначив, що передача коштів через ОСОБА_4 була пов`язана з похилим віком ОСОБА_6 та наявністю ризиків не повернення коштів ОСОБА_5 у домовлені строки, що повинен був забезпечити та гарантувати ОСОБА_4 , як «родич» померлого; підтвердив декілька фактів передачі коштів ОСОБА_6 безпосередньо, що було пов`язано з відсутністю ОСОБА_4 в доступності в той період часу, та вимогою ОСОБА_6 в терміновості отримання вказаних коштів. Також зазначив, що кошти надавалися ОСОБА_6 для зариблення озера та отримання доходів ОСОБА_6 Підтвердив факт декількох зустрічей з відповідачем ОСОБА_2 , якій він особисто зазначав про наявність боргу та про необхідність його повернення.

Однак, всі вказані покази судом у судовому рішенні упущені і належна оцінка їм надана не була, незважаючи на те, що вони, на думку сторони позивача,повністю заперечують позицію суду щодо характеру та форми розписок.

Вважає, що, оцінюючи критично розписку поручителя про повернення коштів від 01.05.2020 року, зазначаючи у рішенні суду про те, що вказана розписка нотаріально не посвідчена, суд першої інстанції не врахував, що визначена в договорі від 04 липня 2019 року вимога нотаріального посвідчення розписки слугує лише одній цілі- убезпечення боржника від повторного стягнення з нього позичених коштів зі сторони кредитора.

Однак, факт отримання як розписки, так і всіх боргових документів, на переконання сторони позивачапідтверджує виконання своїх обов`язків стороною договору, а тому додаткового нотаріального посвідчення не потребувала.

Судом першої інстанції залишено поза увагою дані обставини, встановлені в ході судового розгляду, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення по суті позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргупредставник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Довганич Олена Олександрівна просить апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Леляка Ярослава Олександровича залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року- залишити без змін.

Зазначає, що з огляду на фактичні обставини справи та докази, що їх підтверджують, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції прийшов до вірного та обгрунтованого висновку, що позивачем не доведено факт передачі позикодавцем ОСОБА_12 позики в сумі 67 500 доларів США ОСОБА_6 , наявність домовленості між ними про порядок та строки повернення цієї позики. Надані суду боргові документи за своєю суттю є договорами позики, укладеними між ОСОБА_12 та позивачемОСОБА_4 , виникнення за даними договорами боргових зобов`язань безпосередньо у позивача.

Із змісту боргових розписок також не вбачається, що позивач ОСОБА_4 є суб`єктом, який є поручителем та може виступати гарантом за виконання цих боргових зобов`язань в розумінні ст.ст. 553, 560 ЦК України.

Виходячи з встановлених фактичних обставин справи в повному обсязі, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог, а тому рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13.02.2024 єобґрунтованим, а твердження позивача (апелянта) про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи - безпідставними.

Судом першої інстанції під час розгляду даного спору було дотримано норми процесуального права, визначену законом процедуру здійснення судового розгляду та ухвалення оскаржуваного рішення, в матеріалах справи відсутні докази наявності будь- яких процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до незаконності оскаржуваного рішення.

Також судом першої інстанції було застосовано норми матеріального права, що відповідають спірним правовідносинам та підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, що вказує на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача ОСОБА_3 повідомила, що у зв`язку з розглядом справи № 363/1751/20 Київським апеляційним судом сторона відповідача очікує понести судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 24 000,00 грн.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_4 адвокат Леляк Ярослав Олександрович та адвокат Романюк Іван Миколайович повністю підтримали доводи апеляційнорї скарни та просили її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотарального округу Київської області Фоя Лідія Андріївна в судове засідання не з`вились, про день та час слухання справи судом повідомлені. Відповідачі причину своєї неявки суду не повідомили, а третя особа приватний нотаріус Фоя Л.А. звернуламь до суду із заявою про розгляд справи без її участі. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності вказаних учасників.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Леляка Ярослава Олександровича не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.07.2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір, предметом якого, є питання врегулювання виплати боргу, який утворився внаслідок укладання договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 .

Згідно п. 1.2 договору, ОСОБА_5 було надано ОСОБА_14 для риборозведення в озері, що знаходиться в межах села Димарка Іванківського району Київської області 67 500 (шістдесят сім тисяч п`ятсот) доларів США частинами, а саме: 19.06.2017 року- 20 000 (двадцять тисяч) доларів США; 27.06.2017 року -10 000 (десять тисяч) доларів США; 15.08.2017 року - 14 500 (чотирнадцять тисяч п`ятсот) доларів США; 22.09.2017 року - 6 000 (шість тисяч) доларів США; 22.12.2017 року - 13 000 (тринадцять тисяч) доларів США; 11.04.2018 року - 4 000 (чотири тисячі) доларів США. Строком повернення визначено термін до 31.12.2018 року .

Відповідно до п. 1.3. договору, сторони підтверджують, що поручителем за виконання зобов`язання ОСОБА_15 повернути ОСОБА_16 отримані кошти у розмірі 67 500 доларів США виступив ОСОБА_4 .

Згідно п. 1.4 договору, сторони погоджують, що повернення грошових коштів, у порядку та розмірі визначених даним договором, є належним виконанням договору поруки за вказаним борговим зобов`язанням ОСОБА_15 .

Пунктом 2.1 договору сторони визначили, що розрахунки за даним договором здійснюються у готівковій формі.

Відповідно до п.п. 3.1-3.2 договору, факт належного виконання поручителем зобов`язання з повернення коштів в повному обсязі має бути підтверджено відповідною розпискою кредитора, яка підлягає нотаріальному посвідченню. Кредитор також зобов`язується віддати поручителю оригінали документів, які стосуються боргових зобов`язань ОСОБА_15 .

З моменту повної виплати суми у розмірі 67 500 (шістдесят сім тисяч п`ятсот) доларів США та надання письмового підтвердження (надання кредитором розписки), обов`язок поручителя перед кредитором вважається виконаним належним чином в повному обсязі.

Підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 договору визначено, що кредитор зобов`язується надати поручителю письмове підтвердження отримання від поручителя коштів в рахунок боргових зобов`язань ОСОБА_15 в повному обсязі та надати оригінали документів, які стосуються боргових зобов`язань ОСОБА_15 .

Підпунктом 4.2.1 пункту 4.2 договору визначено, що поручитель зобов`язується виконати зобов`язання ОСОБА_15 по поверненню коштів у розмірі 67 500 (шістдесят сім тисяч п`ятсот) тисячі доларів США перед кредитором на умовах договору позики між кредитором та ОСОБА_13 .

Згідно розписки від 19.06.2017 року, наданої до суду, ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 17 лютого 1997 року Іванківським РВ ВС МВС України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , позичив, як зазначено в розписці у ОСОБА_17 20 тис. (двадцять тисяч) доларів США та зобов`язується повернути їх до 31.12.2017 року.

Крім того, до справи долучено копію вказаної розписки на якій містяться записи «отримав 10 000 (десять тисяч доларів США) 15.08.2018 року, підпис (ОСОБА_5); отримав 10 00 США (десять тисяч), підпис (ОСОБА_5).

Згідно розписки від 15.08.2017 року, наданої до суду, ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 позичив у ОСОБА_17 14 500 (чотирнадцять тисяч п`ятсот доларів США) та зобов`язується віддати їх до 31.12.2018 року.

Згідно копії розписки від 22.12.2017 року, наданої до суду, ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 позичив у ОСОБА_17 13 (тринадцять тисяч доларів) та зобов`язується віддати їх до 31.12.2018 року.

На даній розписці містяться записи «отримав 10 000 дол. США (десять тисяч доларів) і 200 000 (двісті тисяч гривень) 10.10.2018 року, підпис; получил 40 000 доларів США (сорок тисяч доларів США) 15.11.2019 року, підпис».

Відповідно до розписки від 27.06.2017 року, наданої до суду, ОСОБА_4 , позичив у ОСОБА_17 10 (десять тисяч доларів) та зобов`язується повернути їх до 01.01.2018 року. Паспорт НОМЕР_1 , виданий 17 лютого 1997 року Іванківським РВ УМВС в Київській області.

Також, на даній розписці міститься запис «взял 22.09.2017 г. 6 (шесть тис. долларов США, підпис ОСОБА_18 », а на звороті запис «45 (сорок п`ять) % ОСОБА_19 , 30 (тридцять) % - ОСОБА_6 , 25 (двадцять п`ять) % - ОСОБА_4 , ОСОБА_20 - до 01.10.2017 р. - 1 000 000 (один мільйон гривень), до 01.01.2017 р. - 300 000 (триста тисяч гривень), три підписи».

Також до справи долучено копію даної розписки на якій, містяться записи «получил 10 800 доларів США (десять тисяч вісімсот доларів США, підпис, получил 6 000 (шесть тис. дол. США), підпис.

В томі 2 на а.с. 31 міститься запис з текстом «я, ОСОБА_6 получил ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 4000 (четыре тысячи) долларов США для покупки малька (белый амур), 11.04.2018 г., підпис (ОСОБА_6)».

З наданої суду розписки поручителю про повернення коштів від 01.05.2020 року вбачається, що ОСОБА_5 , на виконання умов договору від 04.08.2019року про врегулювання виплат боргу, який утворився внаслідок укладання договору позики між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 , підтверджує факт повернення коштів поручителем ОСОБА_4 у розмірі 67 500 доларів США.

Інших вимог майнового характеру за фактом позики наданої ОСОБА_6 щодо поручителя ОСОБА_4 та спадкоємців ОСОБА_6 немає.

На виконання умов договору розписки за фактом отримання коштів повертає поручителю ОСОБА_4 , дата - ІНФОРМАЦІЯ_3 , підпис ( ОСОБА_12 ). Розписки на передану суму коштів в сумі 67 500 доларів США внаслідок погашення позики, отриманої ОСОБА_6 від ОСОБА_12 , отримано, дата - 01.05.2020 року, підпис ( ОСОБА_4 ).

До справи також долучено аркуш паперу з блокноту з назвою поворотна фіндопомога ОСОБА_11 , яка містить записи з розрахунками.

З матеріалів справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

10.05.2020 ОСОБА_4 пред`явив до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фої Л.А. вимогу, яка була зареєстрована нотаріусом 12.05.2020 року за № 222/02-14 щодо сплати боргу ОСОБА_6 у розмірі 67 500 доларів США до його спадкоємців, в якій просив долучити дану вимогу до спадкової справи № 110/2018 та довести її до відома спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 ; повідомити про коло спадкоємців; відкласти видачу свідоцтва про право на спадщину до з`ясування питання, погашення заборгованості ОСОБА_6 з боку його спадкоємців.

З витребуваної судом копії спадкової справи № 110/2018, заведеної приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоя Л.А. до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , вбачається, що із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулися ОСОБА_21 (донька) та ОСОБА_2 (дружина), яким було видано свідоцтва про право на спадщину.

Позивач, посилаючись на те, що відповідачі є спадкоємцями по 1/2 частки спадкового майна ОСОБА_6 , мають відповідати за боргові зобов`язання останнього в 1/2 їх частині, а саме- за зобов`язання з повернення коштів в частині 33 750 доларів США з кожної.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоя Лідія Андріївна про стягнення коштів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належним чином факт передачі ОСОБА_22 ОСОБА_14 позики на суму 67 500 доларів США, домовленості сторін про порядок та строки повернення позики.

Як пояснив у судовому засіданні сам ОСОБА_22 , про факт передачі ОСОБА_23 позичених у нього коштів ОСОБА_14 йому не відомо. Також, пояснював, що ОСОБА_4 виступав гарантом за зобов`язаннями ОСОБА_15 , але чи було відомо щодо цих зобов`язань ОСОБА_14 , не зазначив. Як і не пояснив, чи звертався останній до нього з питанням позики грошей і якщо звертався, то чому він їх не позичив саме ОСОБА_14 .

Разом з тим, ОСОБА_4 не є суб`єктом в розмінні ст. 560 ЦК України, який може виступати гарантом за виконання грошових зобов`язань. В той же час, факт того, що позивач за вказаними борговими зобов`язаннями виступав поручителем, зі змісту розписок також не вбачається та судом не встановлено.

Суд апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року відповідає.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Колегія суддів зазначає що, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Колегія суддів в поній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належним чином факт передачі ОСОБА_22 позики на суму 67 500 доларів США, домовленості сторін про порядок та строки повернення позики.

Як пояснив у судовому засіданні сам ОСОБА_22 , про факт передачі ОСОБА_23 позичених у нього коштів ОСОБА_14 йому не відомо. Також, пояснював, що ОСОБА_4 виступав гарантом за зобов`язаннями ОСОБА_15 , але чи було відомо щодо цих зобов`язань ОСОБА_15 , не зазначив. Як і не пояснив, чи звертався останній до нього з питанням позики грошей і якщо звертався, то чому він їх не позичив саме ОСОБА_14 .

З наданих позивачем розписок вбачається, що саме ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_22 грошові кошти, а саме: відповідно до розписки від 19.06.2017 року - 20 000 доларів США; за розпискою від 27.06.2017 року - 10 000 доларів США; відповідно до розписки від 15.08.2017 року- 14 500 доларів США; по розписці від 22.12.2017 року- 13 000 доларів США, які зобов`язався повернути позикодавцеві у визначені строки, що свідчить про факт отримання саме позивачем ОСОБА_4 зазначених сум грошових коштів у позику від ОСОБА_5 . Факт отримання грошових коштів у позику ОСОБА_13 змістом даних розписок не підтверджується.

Запис, який містить розписка від 27.06.2017 року «взял 22.09.2017 г. 6 (шесть тис. долларов США, підпис ОСОБА_18 », не свідчить про отримання коштів ОСОБА_13 у борг (позику) та саме у ОСОБА_5 .

Аркуш справи 31 в томі 2 з текстом «я, ОСОБА_6 получил ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 4000 (четыре тысячи) долларов США для покупки малька (белый амур), 11.04.2018 г., підпис ( ОСОБА_25 )», також не підтверджує факту укладання договору позики та отримання даних коштів саме у позику ОСОБА_13 у ОСОБА_22 , оскільки не містить умови отримання грошей в борг (позику) та зобов`язання їх повернення.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 не є суб`єктом в розмінні ст. 560 ЦК України, який може виступати гарантом за виконання грошових зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір поруки між ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено в письмовій формі шляхом записів у розписках з приводу виникнення зобов`язань щодо повернення отриманих ОСОБА_6 коштів з боку ОСОБА_4 не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Згідно вимог статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Договір поруки є двостороннім, він укладається між кредитором і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою.

Будь-яка дія повинна мати розумне пояснення мети та мотивів її здійснення. Оскільки договір поруки є безоплатним, тобто, не має очевидної економічної мети (за виключенням випадків коли поручитель бере плату за свої послуги з боржника відповідно до статті 558 ЦК України), то суд має з`ясувати дійсні мотиви, через які особа поручається за боржника перед кредитором і чи є такі мотиви добросовісними.

Відповідно до усталеної ділової практики боржнику повинна бути відома особа поручителя і презюмується наявність певних відносин між боржником та поручителем (родинних, особистих, ділових, відносин пов`язаності, економічної залежності чи підпорядкування тощо). Саме ці відносини з боржником, як правило, спонукають поручителя взяти на себе додатковий економічний тягар і на безоплатних підставах укласти договір щодо забезпечення зобов`язань боржника.

Укладення поручителем договору з кредитором без відома боржника і без наявності будь-яких відносин з боржником є нетиповою діловою практикою, яка може свідчити про те, що договір поруки укладається з іншою метою, аніж забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції та як випливає з самої суті розписок, наданих позивачем, то саме ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_17 грошові кошти, а саме: 19.06.2017 року - 20 000 доларів США; 27.06.2017 року - 10 000 доларів США; 15.08.2017 року - 14 500 доларів США; 22.12.2017 року - 13 000 доларів США, які зобов`язався повернути позикодавцеві у визначені строки, що свідчить про факт отримання саме позивачем від ОСОБА_4 зазначених сум грошових коштів у позику.

Розписка від 27.06.2017 року на аркуш справи 31 який міститься в томі 2 не свідчить про отримання коштів ОСОБА_13 у борг (позику) та саме у ОСОБА_22 та зобов`язання їх повернення.

З вказаних розписок не вбачається, що ОСОБА_4 є поручителем перед ОСОБА_5 , а чітко вбачається, що є позичальником грошових коштів. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_26 уповноважував Леляка у визначений законом спосіб ОСОБА_4 , на отримання від ОСОБА_5 коштів в позику. Також, надані позивачем боргові розписки не містять застереження про можливість отримання суми позики не особисто позичальником, а іншою особою.

Доводи апеляціної скарги про те, що у спірних правовідносинах обов`язок боржника ОСОБА_6 , було виконано після його смерті позивачем, ОСОБА_4 , що підтверджується наявністю у нього оригіналів боргових розписок, отриманих від кредитора, не заслуговують на увагу, оскільки як правильно зазначено судом першої інстанції договір від 04.07.2019 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вже після смерті ОСОБА_27 та на виконання боргових зобов`язань, за договором позики про отримання коштів в борг (позику) саме ОСОБА_4 .

А оскільки позичальником був позивач то очевидно, що ОСОБА_5 повернув йому оригінали боргових розписок, після повернення кредитору боргу.

Доводи апеляційнї скарги про те, що ОСОБА_2 та її представник підтвердили факт передачі коштів відповідно до наданих розписок і лише заперечували характер цієї передачі, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень частини другої статті 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт укладення та/або виконання зобов`язання за договором позики. Лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути покладено в основу судового рішення. Тому посилання апелянта на порушення судом його права на захист є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що визнаючи аркуш паперу з блокноту з назвою «поворотна-фіндопомога ОСОБА_11 , яка містить записи та розрахунки», як належний доказ, суд першої інстанції не оцінив факт того, що на вказаному аркуші паперу наявні підписи померлого ОСОБА_6 з зазначенням сум коштів, які останній отримував, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не доводять факту наявності між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 правовідносин притаманних договору позики, зобов`язання за якими виконав ОСОБА_4 , а тому суд першої інстанції обгрунтовано відхилив вказані докази.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені відповідач ОСОБА_28 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Леляка Ярослава Олександровича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Леляка Ярослава Олександровича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Леляка Ярослава Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: