Провадження № 2/369/7086/24
РІШЕННЯ

Іменем України

22.11.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Оспіпова О.С.

за участі:

представника відповідача адвоката Бала Ю.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з вищевказаними позовом. Свої вимоги мотивувало тим, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт: відновлювана кредитна лінія до 200 000 грн. Відповідач користувався кредитним лімітом, відповідно до виписки по рахунку вчиняв операції, таким чином, згідно Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, що затверджено постановою Національного банку України № 164 від 29.07.2022, Відповідач є власником рахунку та держателем платіжного інструменту для здійснення операцій з рахунками.

За доводами Позивача, Відповідач користувався кредитним лімітом, повертав використану суму кредитного ліміту та сплачував відсотки за користування кредитним лімітом, але припинив сплачувати своєчасно Позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до Умов Договору.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості Відповідач станом на 24.07.2024 року має заборгованість 34810,97 грн., яка складається з наступного: 29021,01 грн. - заборгованість за кредитом, 5789,96 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Враховуючи викладене, Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 34810,97 грн., яка складається з наступного: 29021,01 грн. - заборгованість за кредитом, 5789,96 грн. заборгованість за простроченими відсотками; та судові витрати у розмірі 2422,40 грн.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 серпня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в справі з викликом сторін. Судове засідання призначено на 22 листопада 2024 року. Також суд в ухвалі надав Відповідачу право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, заперечення протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив, а Позивачу право подати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня його отримання.

03.10.2024 через підсистему «Електронний Суд» від представника Відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Сторона Відповідача заперечувала проти позову та просила відмовити у його задоволенні. Зокрема, у відзиві представник Відповідача вказала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 шахраї незаконно заволоділи номером телефону ОСОБА_1 , та протиправно користувались ним 08.12.2021, 09.12.2021, 10.12.2021. Відповідач, володіючи інформацією про незаконне заволодіння номером телефону, 08.12.2021 здійснила «блокування» платіжних карток, виданих АТ КБ «Приватбанк». На наступний день, а саме 09.12.2021, ОСОБА_1 стало відомо, що протиправно використовуючи номер телефону, шахраї використовували кредитну картку та отримували кредитні кошти на різноманітні цілі, в тому числі, але не виключно, для оплати товару в кредит частинами.

У відзиві представник Відповідача наголошувала на тому, що кредитна картка та її реквізити («пін-код») не були передані третім особам; ОСОБА_1 , як власник рахунку, не давала банку розпорядження щодо перерахування грошових коштів на інший рахунок (не отримувала СМС-повідомлення з кодом та не вводила його), не передала сім-карту свого мобільного телефону третім особам.

З урахуванням незаконного заволодіння номером телефону Відповідача та з урахуванням факту, що жодного кредиту (кредитних коштів) ОСОБА_1 не отримувала, 09 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про вчинення шахрайських дій. Відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004346 за ч. 1 ст. 190 КК України, де Відповідача було визнано потерпілим. 03.10.2024 Дніпровським управлінням поліції у м. Києві було повідомлено, що: «на даний момент триває досудове розслідування, вживаються всі необхідні заходи для розкриття даного правопорушення». Окрім того, 09.12.2021 про протиправні дії шахраїв, які незаконно використовували номер телефону ОСОБА_1 , остання повідомляла у Кіберполіцію (номер звернення 200954 від 09.12.2021 та 200983 від 09.12.2021) та Національний Банк України (звернення № Б-182540/1/40499 від 09.12.2021 та №Б-182540/2/40608 від 10.12.2021). 21.12.2021 ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з проханням скасувати всю заборгованість, яка обліковується за нею у АТ КБ «Приватбанк». Однак, отримала відповідь (від 24-12-2021 р. №20.1.0.0.0/7- 211224/9771 на 4350500-ВБ від 24-12-2021 р.), що були розголошені реквізити платіжних карток третім особам, тому відсутні підстави для задоволення вимог для повернення грошових коштів та рекомендовано звернутися до правоохоронних органів.

14.11.2024 року на адресу суду від Позивача надійшла відповідь на відзив, у якому АТ КБ «Приватбанк» наголошує на тому, що Відповідач на даний час належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав. Окрім того, Позивач звернув увагу на те, що за результатами перевірки фінансових операцій клієнта ОСОБА_1 . ІАС карта Подія по лінії ІТ №26143, яка була проведена головним спеціалістом Управління безпеки ГО із захисту електронних платежів та послуг ОСОБА_2 , було встановлено, що дистанційні розпорядження клієнта щодо виконання його платіжних інструкцій Банк, у відповідності до вимог п.п.1.1.3.1.6 УіП, виконав у повному обсязі. У свою чергу, утримувач карткового рахунку повідомив АТ КБ «Приватбанк» про несанкціонований характер транзакцій по його карті в порушення вимог п.п.1.1.10.10.3 УіП. У відповідності до вимог п.п.1.1.2.1.10, 1.1.10.10.1, 1.1.10.10.2, 11.1.10.10.3, 1.1.10.10.4, 1.1.10.10.5, 1.1.10.10.6 УіП, повну відповідальність за всі платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу, покладено на утримувача платіжного засобу. Також, Позивач звернув увагу на те, що відкрите кримінальне провадження за заявою Відповідача не є підставою звільнення останнього від взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Враховуючи вищевказане, АТ КБ «Приватбанк» звертає увагу на те, що порушення договірних відносин з клієнтом, відсутні, а отже, позовна заява підлягає задоволенню.

15.11.2024 представник Відповідача подав заперечення, в якому наголосив на безпідставності позову та звернув увагу на те, саме Позивач має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними (постанова Верховного Суду 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22). Враховуючи вищевикладене, Відповідач вважає, що Позивачем не доведено жодним доказом, що саме ОСОБА_1 своїми діями спряла незаконному використанню ПІН-коду та/або іншої інформації, що дозволяє ініціювати платіжні операції.

Представник Позивача у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Разом із позовною заявою подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

У судовому засіданні представник Відповідача проти позову заперечував. Просила відмовити в задоволенні позову. Окрім того, представник Відповідача просила суд не приймати до уваги доводи Позивача, які викладенні у відповіді на Відзив, оскільки вони були подані до суду із порушенням строку.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.08.2024 про відкриття провадження сторонам у справі був наданий строк для подачі процесуальних документів по справі, а саме: Відповідачу було роз`яснено право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Також Відповідачу було надано право на подачу заперечення на відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня її отримання. Позивачу, у свою чергу, судом було роз`яснено право на подачу відповіді на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву.

Як вбачається із матеріалів справи, Відповідач за допомогою підсистеми «Електронний Суд» 03.10.2024 надіслав до суду та Позивачу відзив на позовну заяву. Даний відзив був доставлений до зареєстрованого електронного кабінету користувача, а саме Позивача, 03.10.2024 об 17:13, що підтверджується квитанцією про доставку документів №1804096.

14.11.2024 до особистого кабінету в підсистемі «Електронний Суд» представника Відповідача адвоката Бала Ю.С. надійшла реєстраційна картка вхідного документу, проте жодного документу судом прикріплено не було.

15.11.2024 представник Відповідача подала до суду заяву про ознайомлення із матеріалами справи та ознайомилась із відповіддю на відзив.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 ЦПК України відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що Позивач не надав до суду пояснень щодо пропуску строків для подачі відповіді на відзив та не надав суду доказів поважності такого пропуску, суд вирішив справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 08.12.2021 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір б/н, згідно з умовами якого Відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послугу Приват Банку ОСОБА_1 підтвердила, що ця анкета-заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг складають договір про надання банківських послуг на підставі ст. 634 ЦК України. Із заяви, підписаної Відповідачем, вбачається, що вона ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб, які розміщені на офіційному сайті банку, пам`яткою клієнта, тарифами та отримав їх примірник (шляхом самостійного роздрукування) в електронній формі шляхом власноручного підписання цифровим підписом та направленням повідомлення про одержання).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Звертаючись з позовом, представник Позивача просив стягнути з Відповідача заборгованість в розмірі 34810,97 грн., яка складається з наступного: 29021,01 грн. - заборгованість за кредитом, 5789,96 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно положень ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Як вбачається з доказів, які були додані Відповідачем до матеріалів справи, та які, у свою чергу, не спростовані Позивачем, 08.12.2021 шахраї незаконно заволоділи номером телефону ОСОБА_1 та протиправно користувались ним 08.12.2021, 09.12.2021, 10.12.2021.

Окрім того, як вбачається із матеріалів справи та перевіркою руху коштів по карткових рахунках ОСОБА_1 були здійсненні наступні транзакції: через процесінг ПриватБанку (о 06:56:01 09.12.2021 на суму 5 900 грн., через процесінг інших кредитно-фінансових установ (о 20:08:31 08.12.2021 на суму 22 462,00 грн., о 03:03:48 09.12.2021 на суму 700, 00 грн., о 03:05:24 09.12.2021 на суму 100, 00 грн., о 03:06:21 09.12.2021 на суму 4173, 60 грн). Вищезазначена оплата на суму 5900,00 грн. проведена через торгову точку Moneyveo. Також, за програмою «Оплата частинами» був оформлений кредит №0960 на суму 19499,00 грн., номер НОМЕР_1 , референс договору SAMDNWFC1, відкритий о 01:36 09.12.2021.

У свою чергу, 08.12.2021 ОСОБА_1 володіючи інформацією про незаконне заволодіння номером телефону, здійснила «блокування» платіжних карток, виданих АТ КБ «Приватбанк». 09.12.2021 Відповідачу стало відомо, що її номер телефону та кредитну картку протиправно використовували шахраї та користувались ними.

З урахуванням незаконного заволодіння номером телефону та зважаючи на те, що жодного кредиту (кредитних коштів) ОСОБА_1 не отримувала, 09.12.2021 Відповідач. звернулася із заявою до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про вчинення шахрайських дій. Відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР за № 0004346 за ч. 1 ст. 190 КК України. ОСОБА_1 визнана потерпілою у цьому кримінальному провадженні. 03.10.2024 Дніпровським управлінням поліції у м. Києві було повідомлено, що на даний момент триває досудове розслідування, вживаються всі необхідні заходи для розкриття даного правопорушення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22: саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

У свою чергу, Позивачем не доведено жодним доказом, що саме ОСОБА_1 своїми діями спряла незаконному використанню ПІН-коду та/або іншої інформації, що дозволяє ініціювати платіжні операції.

Пунктом 6.6 правил користування платіжною картою передбачено, що у випадку виявлення факту несанкціонованого доступу до карткового рахунку через Інтернет, клієнт повинен подати заяву в банк з приводу вказаного питання. Банк в свою чергу представляє інтереси клієнта в міжнародній платіжній системі з питань повернення несанкціонованого списання суми.

Відповідно до частини третьої статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 81 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що: "відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі N 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі N 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Посилання АТ КБ "ПриватБанк" на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_1 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Судом, зокрема, встановлено факт звернення Відповідача до Позивача про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у Відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а АТ КБ «ПриватБанк» не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

Окрім того, суд, оцінюючи доводи Позивача взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно Позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача ( в даному випадку Відповідача), який зазвичай є "слабкою" стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними".

Саме таку правову позицію зазначено Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц та у постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22.

Встановивши, що Позивачем не доведено вчинення Відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а Відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила Позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на Позивача.

Серед іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст. 12, 19, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 178, 179, 279, 263, 265, 273 ЦПК України, ст. 253, 256-257, 260-261, 264, 267, 526, 530, 599, 610, 612, 634, 1048, 1050, 1054 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 16 грудня 2024 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ