КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8865/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову послався на те, що з 11 лютого 1993 року по 19 грудня 2018 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, під час якого ними було набуто майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, оскільки відповідачка цього правового режиму майна не визнає.

ОСОБА_2 остаточно просив здійснити поділ спільного сумісного майна сторін та визнати за ним право власності на: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , загальним розміром 0,106 га; автомобіль «JEEP», модель «GRAND CHEROKEE», тип - легковий універсал - В, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Виділити 353/1000 частки та визнати за ним право спільної часткової власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 , а саме на групу приміщень № 1 першого поверху: коридор 7,3 кв. м; гардеробна 6,8 кв. м; санвузол 4,2 кв. м; кухня-їдальня 31,8 кв. м; пральня 6,0 кв. м; житлова кімната 24,6 кв. м; житлова кімната 40,5 кв. м; підсобне приміщення 0,7 кв. м; коридор 10,9 кв. м; житлова кімната 22,8 кв. м; санвузол 13,9 кв. м; житлова кімната 23,2 кв. м; житлова кімната 19,9 кв. м; лоджія, на окремі приміщення на цокольному поверсі: житлова кімната 27,5 кв. м; 1/2 частини гаража 38,5 кв. м.

Визнати за ним та виділити на праві спільної часткової власності в рівних частинах для спільного користування приміщення цокольного поверху (хол 44,3 кв. м; вбиральня 1,8 кв. м; тренажерний зал 43,5 кв. м; лазня 3,8 кв. м; котельня 17,4 кв. м), сходи 14,8 кв. м на першому поверсі, сходи 14,6 кв. м на другому поверсі та надвірні споруди (хвіртка, огорожа).

Виділити 353/1000 частки та визнати за ним право спільної часткової власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,07 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .

Виділити частку 647/1000 та визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 , а саме на групу приміщень № 2 другого поверху: коридор 7,3 кв. м; гардеробна 6,3 кв. м; санвузол 4,2 кв. м; кухня-їдальня 31,7 кв. м; пральня 6,0 кв. м; житлова кімната 24,6 кв. м; житлова кімната 43,0 кв. м; коридор 10,7 кв. м; житлова кімната 22,7 кв. м; санвузол 14,0 кв. м; житлова кімната 23,3 кв. м; житлова кімната 19,8 кв. м; лоджія та окремі приміщення на цокольному поверсі (житлова кімната 27,7 кв. м.; 1/2 частина гаража 38,5 кв. м); на групу приміщень № 3 - приміщення мансарди: сходи 13,8 кв. м; кімната відпочинку 93,9 кв. м; підсобне приміщення 23,7 кв. м; кладова 13,2 кв. м; санвузол 6,5 кв. м; кладова 31,1 кв. м; на гараж надворі 71,2 кв. м.

Визнати за ОСОБА_1 та виділити на праві спільної часткової власності в рівних частинах для спільного користування приміщення цокольного поверху (хол 44,3 кв. м; вбиральня 1,8 кв. м; тренажерний зал 43,5 кв. м; лазня 3,8 кв. м; котельня 17,4 кв. м), сходи 14,8 кв. м на першому поверсі, сходи 14,6 кв. м на другому поверсі та надвірні споруди (хвіртка, огорожа).

Виділити частку 647/1000 та визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,07 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнути з відповідачки на його користь 2 687 025,22 грн (а.с. 59-76, т. 6).

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому, посилаючись на застосування до поділу спірного майна норм права Федеративної Республіки Німеччини, оскільки між подружжям укладено шлюбний контракт від 1993 року, відповідно до якого все нерухоме майно, що зареєстроване за нею та знаходиться на Україні повинно бути присуджене їй, остаточно просила визнати за нею право власності на: будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , загальним розміром 0,07 га; будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , загальним розміром 0,106 га; квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на рухоме майно:

стілець металевий чорного кольору з дерев`яним сидінням; картина ОСОБА_10 «ІНФОРМАЦІЯ_1»; картина ОСОБА_10 «ІНФОРМАЦІЯ_2»; картина ОСОБА_10 «ІНФОРМАЦІЯ_3»; картина із зображення лику святого, на задній стороні напис маркером чорного кольору «45.HL.MAR.TIN»; картина із зображення лику святого, на задній стороні надпис маркером чорного кольору «17»; картина із зображення лику святого на зеленому фоні (робота художника ОСОБА_3 ; картина в рамці золотистого кольору, в нижньому правому куті наявний надпис «ОСОБА_11», із наявними пошкодженнями у верхньому та нижньому правому кутах, а саме відлущення фарби; фарфорова ваза марки «Meissen» (Майсен) із зображенням троянди жовтого кольору; фарфорова ваза марки «Meissen» (Майсен) білого кольору із зображенням букету квітів; фарфорова ваза білого кольору марки «Meissen» (Майсен) із зображенням букету квітів із фарфоровою кришкою (наявне пошкодження); дерев`яний трельяж коричневого кольору; 2 скатертини із зображенням декоративної вишивки у вигляді квітів червоного кольору та інших кольорів; 4 скатертини білого кольору із вишитими візерунками білого кольору; чайний сервіз марки «Meissen» (Майсен) із зображенням малюнку золотого дракона (6 чашок, 1 чайник, 1 сахарниця, 1 кувшин для вершків, 1 підставка для підігріву чайника); кавовий сервіз марки «Meissen» (Майсен) із зображенням малюнку золотого дракона (8 чашок та 1 чайник); фарфорова ваза, на нижній частині якої напис червоного кольору «753» та відтиск «5215»; килим з верблюжої шерсті червоного кольору; килим із шерсті з різнокольоровими малюнками; дерев`яний стіл коричневого кольору із пошкодженими ніжками та скляною стільницею з малюнком у вигляді винограду; диван бежевого кольору з металевими ніжками та каркасом (4 бежевих та 4 чорних подушок); коричнева дерев`яна шафа із чотирма скляними віконцями (1890 року); столові предмети із металу світлого кольору у кількості 29 виделок, 25 ложок (у тому числі 7 чайних ложок) та 17 столових ножів із наявним маркуванням «MY»; столові предмети в паперовій коробці темно-коричневого кольору із чорними візерунками - 3 металеві ложки, 1 ложка із каміння, 1 металева виделка, 2 металеві лопатки для десерту, 5 металевих кілець для серветок; фарфоровий сервіз марки «Meissen» (Майсен) із зображенням золотого дракону, який налічує 80 предметів; 2 металеві ложки білого кольору, 2 кухонних ножа з надписом «MY», 2 ложки для соусу з металу білого кольору, 1 лопатка для подачі тортів із металу білого кольору; скляний графін в оправі із металу сталевого кольору; 4 кільця для серветок золотистого кольору; дерев`яний стіл коричневого кольору із фігурними ніжками та 4 металеві стільці із сидінням та спинкою, обшитою шкірозамінником чорного кольору; 6 скляних стаканів для білого вина та 3 скляних стакани для червоного вина; столовий сервіз із кераміки, розфарбований синьо-коричневими кольорами, який нараховує 13 предметів; соковижималка марки «Braun» із насадками до неї; кухонний комбайн марки «Moulinex» із насадками до нього; 3 чайні кружки; 5 чайних тарілок білого кольору марки «Saeco»; 2 столові тарілки марки «Іmari», 1 тарілка марки «Raffaello Deruth»; терка для сиру марки «Leifheit»; скляний заварник для чаю з металевою кайомкою та кришкою марки «La Cafetiere»; 4 салатниці білого кольору та 1 металева пароварка розкладна; 2 столові ножі, 3 чайні ложки із металу світлого кольору та 12 столових виделок із металу світлого кольору; 1 форма для торту, 9 форм для виготовлення печива; дерев`яний комод коричневого кольору; 11 кухонних серветок жовтого кольору; 46 кухонних серветок білого кольору з вишивкою і скатертина білого кольору із візерунками; диван із дерев`яним каркасом коричневого кольору та обшивкою коричневого кольору; картина із зображенням моря та гір в рамі з золотистого кольору на задній частині якої міститься наклеєний аркуш із написом «CSC Інтер`єр Салон-магазин»; картина із зображенням жінки в рамі золотистого кольору, на задній частині якої міститься наклеєний аркуш із написом «CSC Інтер`єр майстер Зозулько»; картина із зображенням квітів у вазі, які знаходяться на підвіконнику, в рамі коричневого кольору з написом «96» в нижньому правому куті; шафа дерев`яна коричневого кольору із оправами на дверях чорного кольору; картина із зображенням жінки, яка тримає парасольку, в рамі золотистого кольору; картина із зображенням 4 жінок в рамі золотистого кольору, наявний напис «для ІНФОРМАЦІЯ_4»; ікона із зображенням Святого Іллі, яка виконана на дерев`яних дошках; шафа дерев`яна коричневого кольору із двома дверима та двома шухлядами знизу; світильник-нічник із металу світлого кольору із скляним абажуром; шафа дерев`яна із одними дверцятами, розфарбована з написом «Anna 1816»; килим різнокольоровий з різними візерунками, кінці якого світлого кольору; світильник металевий з мармурною підставкою; тумба дерев`яна коричневого кольору; килим коричневого кольору із зображенням квітів; килим світло-коричневого кольору із різноманітними візерунками у квадратах; килим різнокольоровий із зображенням квітів, у тому числі маків; картина із зображенням жінки в рамі темно-золотистого кольору; стілець дерев`яний чорного кольору із шкіряним сидінням; дерев`яна шафа коричневого кольору; ковдра синьо-зелена, покривало світло-коричневе; велотренажер марки «Kettler», тренажер спортивний металевий чорного кольору марки «Kettler sport»; 3 бетонні статуетки у вигляді равлика, жаби та свині; 2 м`яких крісла коричневого кольору; 2 наволочки білого кольору з розписом у вигляді квітів та листків; стілець металевий чорного кольору із дерев`яним сидінням; картини художника ОСОБА_12 «ІНФОРМАЦІЯ_5» 1957 p., «ІНФОРМАЦІЯ_6» 1958 p., «ІНФОРМАЦІЯ_7» 1968 p., «ІНФОРМАЦІЯ_8» 1954 p., «ІНФОРМАЦІЯ_9» 1968 p.; художниці ОСОБА_13 «ІНФОРМАЦІЯ_10» 1997 p., «ІНФОРМАЦІЯ_11» 1996 p., «ІНФОРМАЦІЯ_12» 1950 p., «ІНФОРМАЦІЯ_13» 1965 р.; художника ОСОБА_14 «ІНФОРМАЦІЯ_14, «ІНФОРМАЦІЯ_12» 1981 p., «ІНФОРМАЦІЯ_15» 1939 p., «ІНФОРМАЦІЯ_16» 1960 p.; художника ОСОБА_15 «ІНФОРМАЦІЯ_17» 1950 p., «ІНФОРМАЦІЯ_18» 1957 p.; художниці ОСОБА_16 «ІНФОРМАЦІЯ_19» 2000 p., «ІНФОРМАЦІЯ_20» 2000 p., «ІНФОРМАЦІЯ_21», «ІНФОРМАЦІЯ_22», «ІНФОРМАЦІЯ_22» 2000 p.; художників ОСОБА_4 «ІНФОРМАЦІЯ_23», «ІНФОРМАЦІЯ_23», ОСОБА_17 «ІНФОРМАЦІЯ_6»; художника ОСОБА_18 «ІНФОРМАЦІЯ_13» 1965 p.; художників ОСОБА_5 «ІНФОРМАЦІЯ_24», ОСОБА_6 «ІНФОРМАЦІЯ_25», ОСОБА_7 «ІНФОРМАЦІЯ_26», ОСОБА_19 «ІНФОРМАЦІЯ_7», ОСОБА_20 «ІНФОРМАЦІЯ_27», ОСОБА_21 «ІНФОРМАЦІЯ_28», ОСОБА_8 «ІНФОРМАЦІЯ_15», ОСОБА_22 «ІНФОРМАЦІЯ_29», ОСОБА_23 «ІНФОРМАЦІЯ_30», венгерський художник - три художні роботи ІНФОРМАЦІЯ_31»;

14 000,00 євро, отриманих ОСОБА_2 з рахунка ОСОБА_1 на підставі довіреності від 17 листопада 1999 року;

100 % в статутному капіталі: ПП «Агрус-Капітал» (код ЄДПОУ: 37201511), Підприємства зі 100% іноземним капіталом «Агрус» (), ТОВ «Агрус-Сервіс» (), ТОВ «Агрус-Персонал» (), ТОВ «Агрус-Безпека» ();

самохідне-вітрильне, моторно прогулянкове судно з реєстраційним номером «КИВ-6050-К», 2006 року;

автомобіль «JEEP», модель «GRAND CHEROKEE», тип - легковий універсал - В, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 50-69, т. 7).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 грудня 2023 року позови задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності:

на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 ;

на 1/2 частину земельної ділянки, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , загальним розміром 0,07 га;

на 1/2 частку будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ;

на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , загальним розміром 0,106 га;

на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію у розмірі 321 272,50 грн.

Визнати за ОСОБА_1 право власності:

на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 ;

на 1/2 частину земельної ділянки, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , загальним розміром 0,07 га;

на 1/2 частку будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ;

на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , загальним розміром 0,106 га;

на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні іншої частини позовів відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Занудіна С.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, відмовивши у задоволенні клопотання її представника від 21 березня 2023 року про повернення до стадії підготовчого провадження у справі.

Після ознайомлення з матеріалами справи № 757/43362/15-ц представником відповідачки було встановлено, що 13 липня 2021 року у справі була постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та справу призначено до судового розгляду по суті без вирішення всіх клопотань, які були заявлені у підготовчому провадженні. У зв`язку з тим, що позивач просив суд здійснити поділ спільного нерухомого майна подружжя з урахуванням його вартості, визначеної проведеними у справі експертними дослідженнями, які проводились у 2019 році, тобто до початку пандемії, викликаної спалахом коронавірусної хвороби (COVID-19)у 2020 році, а також до військової агресії рф проти України, відповідачка вважала, що у даній справі для встановлення істини та підтвердження дійсної вартості нерухомого майна необхідно провести заявлені судові оціночно-будівельну експертизу, будівельно-технічну експертизу та економічну експертизу. Тому, представником відповідачки 21 березня 2023 року було заявлено клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження.

Також судом першої інстанції, на думку відповідачки, неправомірно було залишено без розгляду клопотання її представника про витребування доказів. Заявляючи таке клопотання, представник виходив з того, що 20 січня 2017 року судом була винесена ухвала у справі про витребування з ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ГУ ДФС у м. Києві інформацію про розмір доходів одержаних від підприємницької діяльності: ПрАТ «Аргус-Капітал» у період з 2010 по 2016 роки; Підприємства з 100 % іноземним капіталом «Аргус» у період з 1997 по 2016 роки; ТОВ «Аргус-Персонал» у період з 2003 по 2016 роки; ТОВ «Аргус-Безпека» у період з 2010 по 2016 роки.

Однак, після ознайомлення з матеріалами справи було виявлено, що в цій частині вищевказана ухвала виконана не була, у зв`язку з чим представник ОСОБА_1 - адвокат Занудін С.М. просив суд на виконання ухвали від 20 січня 2017 року витребувати з ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ГУ ДФС у м. Києві інформацію про розмір доходів одержаних від підприємницької діяльності вказаних підприємств.

Ще одним доводом апеляційної скарги є те, що суд вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 , визнавши за ним право власності на спірне нерухоме майно в ідеальних частках, хоча в позовних заявах він просив поділити в натурі. Та обставина, що представник позивача в судовому засіданні заявив про згоду позивача на поділ нерухомого майна в ідеальних частках, не може бути визнана зміною предмета позову.

Відповідачка також не погоджується із висновком суду про те, що нею не надано жодних доказів наявності та вартості рухомого майна згідно з переліком, тому це майно не приймається до уваги та не оцінюються як предмет поділу.

Хоча відповідно до протоколу обшуку від 08 грудня 2016 року за адресою: АДРЕСА_5 , де проживав ОСОБА_2 з серпня 2015 року, слідчим прокуратури Київської області було виявлено спільно нажите майно подружжя (що було визначено у зустрічній позовній заяві та проігноровано судом), яке було самовільно привласнене позивачем та вивезене без відома відповідачки з дому за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 192-199, т. 2).

У заяві про зміну предмету зустрічного позову про поділ майна подружжя (а.с. 180-191, т. 2) наведений детальний перелік рухомого майна спільно нажитого подружжям, яке було задокументовано слідчими прокуратури під час обшуку 08 грудня 2016 року з проханням призначити у справі судову оціночну експертизу рухомого майна. У заяві про уточнення зустрічного позову про поділ майна подружжя (а.с. 6-8, т. 3) приведена вартість придбаного рухомого майна, яке було вивезене позивачем без відома відповідачки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Стеценка О.Л. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки є необґрунтованими, надуманими та є черговим засобом затягування належного та справедливого поділу спільного сумісного майна. Позивач оскаржуване рішення суду підтримує повністю та вважає його законним та обґрунтованим,ухваленим із вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а також повним і всебічним дослідженням усіх наявних у справі доказів.

Щодо доводів апеляційної скарги про доведеність переліку рухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, протоколом обшуку від 08 грудня 2016 року, позивач зазначає, що оскаржуваним судовим рішення в повному обсязі надана належна правова оцінка вказаним обставинам про відсутність жодних доказів наявності та вартості рухомого майна згідно з переліком, що узгоджується із пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Відповідачка не надала жодного належного та допустимого доказу набуття предметів рухомого майна за час її шлюбу з позивачем, що було повно і всебічно досліджено та відображено у судовому рішенні.

Стосовно незаконного, на думку відповідачки, постановлення ухвали від 13 липня 2021 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, позивач вказує, що розгляд даної справи тривав понад 8 років, а стадія підготовчого провадження - більше як 450 днів, матеріали справи налічують 8 томів, які містять всі експертизи та документи, на підставі яких можливий розгляд та ухвалення рішення по суті спору, тоді як останній процесуальний документ у справі відповідачкою подавався у серпні 2020 року і до закінчення підготовчого провадження у справі майже всі судові засідання, яких було призначено понад 17, відкладали із-за різних клопотань та причин, що заявлялися лише відповідачкою, яка всіляко намагається уникнути розгляду справи.

Також, важливою є сама остаточна редакція зустрічної позовної заяви відповідачки, яка передбачала застосування законодавства Німеччини та поділ всього нерухомого майна колишнього подружжя лише на користь ОСОБА_1 , тому про доцільність заявлених клопотань та позиція представника відповідачки, яка не ґрунтувалася на жодній нормі українського законодавства, виключає їх належність та доцільність.

Позивач постійно приймав участь у судових засіданнях та неодноразово заявляв клопотання про дотримання процесуальних строків судом та зловживання процесуальними правами стороною відповідача, яка в тому числі мала право надати суду висновки (звіти) експертів та спеціалістів з будь-яких питань самостійно, як це передбачено статтею 106 ЦПК України.

Враховуючи викладене вище, позивач вважає ухвалу суду щодо відмови у задоволенні клопотання відповідачки про повернення до стадії підготовчого засідання та ухвалу суду про закриття підготовчого провадження у справі законними та прийнятими відповідно до норм процесуального права.

Щодо залишення клопотання представника відповідачки про витребування доказів у справі відносно розміру доходів одержаних від підприємницької без розгляду, позивач вважає процесуальні наслідки його розгляду об`єктивними та законними, викладені в ухвалі від 23 березня 2023 року. В оскаржуваному рішенні суд об`єктивно та повно дослідив відсутність правового підґрунтя у віднесенні таких доходів до спільного сумісного майна. Жодних доказів отримання позивачем доходів (дивідендів) від участі у діяльності ПП «Аргус-Капітал», ПП «Аргус», ТОВ «Аргус-Сервіс», ТОВ «Аргус Персонал» та ТОВ «Аргус Безпека» відповідачкою не надано. Згідно із відповіддю Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 17 березня 2017 року дивіденди від діяльності ТОВ «Аргус Сервіс» позивачу не виплачувались (а.с. 221, т. 2). Доказами обставин наявності прав на доходи, від діяльності або на право власності 50 % статутних фондів вищевказаних юридичних осіб є лише витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ТОВ «Аргус-Сервіс», ТОВ «Аргус-Персонал», ТОВ «Аргус Безпека» станом на 07 серпня 2016 року.

Проте, позивач не був єдиним засновником ТОВ «Аргус-Сервіс» та ТОВ «Аргус-Персонал», оскільки засновниками ТОВ «Аргус-Сервіс» станом на 07 серпня 2016 року являлися позивач з розміром внеску до статутного фонду - 14 689,42 грн (98,99 % статутного фонду) та ПП «Аргус» з розміром внеску до статутного фонду - 148,38 грн (1,01 % статутного фонду) (а.с. 188-193, т. 1). Засновниками ТОВ «Аргус-Персонал» станом на 07 серпня 2016 року були позивач із розміром внеску до статутного фонду - 16 650,00 грн (90 % статутного фонду) та ТОВ «Аргус-Сервіс» із розміром внеску до статутного фонду - 1 850,00 грн (10 % статутного фонду) (а.с. 172-176, т. 1). Що стосується ТОВ «Аргус Безпека», то його єдиним засновником станом на 07 серпня 2016 року було ПП «Аргус-Капітал» із розміром внеску до статутного фонду - 3 000,00 грн (100 % статутного фонду), а не ОСОБА_2 (а.с. 172-176, т. 1).

Отже, оскільки позивач не був одноосібним учасником ТОВ «Аргус-Сервіс» та ТОВ «Аргус-Персонал» та взагалі не був учасником ТОВ «Аргус Безпека», позиція відповідачки щодо можливості визнання за нею права на отримання доходів від діяльності цих товариств, що пропорційні саме 50 % статутного капіталу, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Крім того, станом на момент розгляду справи позивач не є учасником суб`єктів господарювання.

Щодо помилкових аргументів відповідачки про вихід суду за межі позовних вимог та порушення статті 264 ЦПК України, позивач пояснює, що так як розгляд даної справи тривав понад 8 років внаслідок його затягування стороною відповідача, а він весь цей час не мав доступу до жодного нерухомого майна, що є предметом поділу та не міг користуватись своєю власністю, ним була висловлена позиція про судову практику при поділі спільного сумісного майна подружжя та застосування позиції щодо рівності часток подружжя у висновках Верховного Суду, зокрема постанова у справі № 725/1776/18 від 12 лютого 2020 року). З огляду на те, що сторона відповідача не з`являлася на розгляд справи, постійно подавала клопотання про відкладення судових засідань, позивач мав право подати заяву про розгляд справи без його участі та висловлюватися щодо будь-якого питання та висновку, що стосувалося предмета розгляду даної справи.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Стеценко О.Л. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанціїв силі.

Сторона відповідача в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представник ОСОБА_1 - адвокат Занудін С.М. особисто у день засідання за 58 хв. до його початку подав через відділ прийому громадян Київського апеляційного суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із необхідністю його участі, як захисника, у проведенні невідкладних слідчих дій.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

ЄСПЛв рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки представника відповідачки в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи, та з огляду на те, що сторона відповідача належним чином повідомлена про судове засідання у справі, а до клопотання про відкладення судового засіданняадвокат Занудін С.М.не надав доказів на підтвердження його залучення до проведення невідкладних слідчих дій, з урахуванням того, що попереднє судове засідання в суді апеляційної інстанції вже відкладалося за подібним клопотанням представника відповідачки, а зазначені обставини, про які він вказує, не були для нього перешкодою особисто прибути в день призначеного судового засідання в апеляційний суд для подання відповідного клопотання, ухвалила залишити без задоволення клопотання про відкладення судового засідання та проводити розгляд справи за відсутності цього учасника справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 11 лютого 1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 у м. Нью Йорк, США було зареєстровано шлюб.

17 серпня 1993 року шлюб між сторонами був легалізований в Шлюбному реєстрі Федеративної Республіки Німеччина, що підтверджується витягом з вказаного реєстру від 17 серпня 1993 року, а в Україні шлюб між сторонами було легалізовано 15 вересня 1999 року (а.с. 29-31, т. 1).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено, шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі сторонами було набуте певне майно, право власності на яке було зареєстроване за ОСОБА_1 . Майно набувалося подружжям як до 01 січня 2004 року, тобто у період дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, так і після 01 січня 2004 року, тобто у період дії Сімейного кодексу України.

Так, у період перебування у шлюбі сторонами було набуто наступне майно:

будинок та земельна ділянка розміром 0,07 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , оформлені на ім`я ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 29 березня 2005 року, виданого відповідно до наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 426-С/ЖБ від 17 березня 2005 року, та державного акта на право приватної власності на землю І-КВ № 123646 від 14 липня 2000 року;

будинок та земельна ділянка розміром 0,106 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , оформлені на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 13 березня 1997 року за реєстровим № ІС-428, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 березня 1997 року за реєстровим № ІС-431 та державного акта на право приватної власності на землю від 13 травня 1997 року;

квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оформлена на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 1996 року за реєстровим № 1867-А/861, реєстраційної посвідки Київського міського БТІ від 01 квітня 1996 року;

квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , оформлена на ім`я ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 26 серпня 1999 року, виданого відповідно до розпорядження Старокиївської РДА від 26 серпня 1999 року № 554;

автомобіль «JEEP», модель «GRAND CHEROKEE», тип - легковий універсал - В, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 .

Належність вищевказаного майна до спільного сумісного майна подружжя підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами (а.с. 32-46, т. 1).

Частково задовольняючи первісні та зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з такого.

Обґрунтуванням зустрічного позову є те, що 09 лютого 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюбну угоду у Федеративній Республіці Німеччини, що була нотаріально засвідчена нотаріусом Міхаелем Бекером у його нотаріальній конторі за адресою: АДРЕСА_6 , який наданий з перекладом на українську мову та з проставленим апостолем.

У частині 1 параграфу 2 цієї угоди зазначено, що у відповідності до статті 15 Вступного закону до німецького цивільного укладення майбутнє подружжя обирає для врегулювання майнових відносин законодавство Федеративної Республіки Німеччини. Тобто, ОСОБА_1 вважала, що справа про поділ майна подружжя, яка розглядається судом України щодо нерухомого майна, яке знаходиться на території України, повинна розглядатися за законодавством Федеративної Республіки Німеччини із подальшими правовими наслідками та специфікою поділу майна, які випливають із німецького законодавства, у зв`язку із таким визначенням в шлюбній угоді 1993 року.

Проте, суд першої інстанції не погодився із такою позицією відповідачки, пославшись на норми статті 61 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якої подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться.

Враховуючи, що спірне нерухоме майно знаходиться на території Україні, місцем проживання сторін також є Україна, до спірних правовідносин законодавство Федеративної республіки Німеччини не застосовується, спір вирішується за законодавством України.

З врахуванням наведеного, районний суд вважав, що набуте в період шлюбу нерухоме майно та транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу у рівних частках між сторонами.

Визначаючи обсяг майна, яке підлягає поділу, суд першої інстанції вважав доведеним факт набуття подружжям нерухомого майна та автомобіля, що перебуває у постійному користуванні позивача, який повинен сплатити відповідачці компенсацію 1/2 частини його ринкової вартості.

Щодо іншого рухомого майна, яке відповідачка заявляла у своєму зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що нею не надано жодних доказів його наявності та вартості, тому судом до уваги не приймаються та не оцінюються як предмет поділу спільного майна.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Частиною першою статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідний правовий висновок викладено також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з частиною третьою статтею 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_4 , житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3 , квартира за адресою: АДРЕСА_1 , квартира за адресою: АДРЕСА_2 , та автомобіль «JEEP», модель «GRAND CHEROKEE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуті (придбані) сторонами у власність під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти в інтересах сім`ї, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя не спростована.

Позивач запропонував свій варіант поділу спільного сумісного майна та просив суд визнати за ним право власності на: житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль «JEEP», модель «GRAND CHEROKEE», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; а житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 , поділити між сторонами шляхом виділення йому власність 353/1000 ідеальної частки у спільній сумісній власності, а відповідачці - відповідної 647/1000 частки, тобто залишити це майно у спільній частковій власності колишнього подружжя

Однак, у клопотанні про дотримання процесуальних строків розгляду даної справи представник ОСОБА_2 просив у зв`язку із наявністю сталої судової практики щодо рівності часток подружжя ухвалити рішення по суті спору із застосуванням саме цього принципу, що забезпечить найбільш швидкий та справедливий спосіб захисту його порушених прав (а.с. 221-226, т. 7).

Натомість, ОСОБА_1 наполягала на своєму варіанті поділу спільного майна подружжя, відповідно до якого просила визнати за нею право власності на всі об`єкти спірного нерухомого майна (житлові будинки, земельні ділянки і квартири), а за ОСОБА_2 визнати право власності на рухоме майно (предмети домашнього вжитку, посуд, меблі, картини тощо), а також 14 000,00 євро, отриманих позивачем з її рахунка, 100 % в статутному капіталі господарських товариств, самохідне-вітрильне, моторно прогулянкове судно та автомобіль «JEEP», модель «GRAND CHEROKEE», реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 50-69, т. 7).

Так, основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третьої статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (пункти 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких касаційний суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі статті 60 СК України.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається, обставини, на які посилалася сторона відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами, які б беззаперечно мали свідчити про придбання вказаного у зустрічному позові майна за спільні кошти сторін та його вартість у період шлюбу, що є характерними ознаками спільного сумісного майна подружжя.

Відповідачка не довела належними та достатніми доказами час придбання рухомого майна згідно з наведеним нею переліком, кошти, за які воно було придбано та мету придбання цього майна, що б дозволяло визначити його правовий статус як сумісної власності сторін.

Колегія суддів відзначає, що специфіка поділу рухомого майна полягає в тому, що це майно не підлягає державній реєстрації, отже на сторони покладається обов`язок доведення набуття цього майна подружжям під час шлюбу, фактичне існування майна на час розірвання шлюбу і на час його поділу, а також докази його вартості.

Разом з тим, відповідачка на підтвердження своїх вимог про поділ рухомого майна надала лише протокол обшуку від 08 грудня 2016 року за адресою: АДРЕСА_5 , в якому здійснено опис майна, яке знаходилось у будинку, який орендував позивач після припинення шлюбних відносин із відповідачкою. Не дивлячись на те, що в переліку майна заявлені картини та інші цінні речі, відповідачка не надала жодного доказу, який би посвідчував той факт, що це майно було придбане подружжям в період шлюбу, знаходилось у спільному користуванні подружжя і неправомірно було привласнене позивачем.

Отже, сам по собі протокол обшуку від 08 грудня 2016 року за адресою: АДРЕСА_5 , де проживав ОСОБА_2 після припинення шлюбних відносин, не свідчить, що зазначене у зустрічній позовній заяві рухоме майно (предмети домашнього вжитку, посуд, меблі, картини тощо)є спільно нажитим і підлягає розподілу як спільне майно подружжя.

За наведених обставин, аналізуючи наявні у справі письмові докази та встановлені обставини спірних правовідносин у світлі наведених вище правових норм, беручи до уваги невизнання позивачем зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції правильно визнав вказаний протокол обшуку належним засобом доказування у зв`язку з тим, що він не підтверджує обставин щодо придбання вказаного у зустрічному позові майна за спільні грошові кошти сторін та його вартість у період шлюбу, а тому обґрунтовано не взяв його до уваги при вирішенні спору про поділ майна подружжя.

За умови недоведення зазначених вище обставин місцевий суд дійшов цілком законного висновку про відсутність підстав для визначення його вартості при вирішенні пред`явлених позовних вимог у цій справі.

Згідно з вимогами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Суд першої інстанції правильно відхилив вимоги зустрічного позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на 14 000,00 євро, отриманих ним з рахунка ОСОБА_1 на підставі довіреності від 17 листопада 1999 року, та самохідне-вітрильне, моторно прогулянкове судно з реєстраційним номером «КИВ-6050-К», 2006 року, адже вказане судно на момент пред`явлення зустрічного позову та ухвалення оскаржуваного рішення не перебувало у власності жодної із сторін, а факт перерахунку у 1999 році грошових коштів не дає підстав для висновку, що на ці кошти не поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя та/або їх витрачання не в інтересах сім`ї.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Утім, в матеріалах справи відсутні докази того, що ці кошти не були використані на потреби сім`ї, оскільки на той час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та придбавали певне майно.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду про безпідставність зустрічних позовних вимог відповідачки в частині визнання за позивачем права власності на 100 % в статутному капіталі п`яти господарських товариств, оскільки інший з подружжя може вимагати лише виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі, визначеної на дату пред`явлення позовних вимог.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22), у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати половини вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Суд керується презумпцією про те, що вартість частки у статутному капіталі відповідає розміру внеску, якщо тільки сторона, яка стверджує про зміну цієї вартості на час розгляду справи, не доведе, що вартість частки змінилась (зросла або внаслідок звичайної діяльності товариства зменшилась).

У справі, що переглядається, відповідачка зустрічні вимоги про виплату вартості частки у статутному капіталі не заявила, а просила визнати право власності на такі частки, що не ґрунтується на вимог чинного законодавства.

Отже, врахувавши, що спірне нерухоме майно було набуте у період перебування сторін у шлюбі в інтересах сім`ї, а презумпцію спільності права власності подружжя в ході розгляду справи не спростовна, суд першої інстанції правильно вважав, що воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а за позивачем та відповідачкою підлягає визнанню право власності по 1/2 частині житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , квартири за адресою: АДРЕСА_1 та квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Встановивши, що автомобіль автомобіль «JEEP», модель «GRAND CHEROKEE», тип - легковий універсал - В, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був придбаний в період шлюбу, районний суд обґрунтовано вважав, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , частки кожного з подружжя у якому є рівними.

Колегія суддів зазначає, що спірний транспортний засіб є рухомим майном та одночасно неподільною річчю.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Зі змісту частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України, з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) випливає, що: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Відповідні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21).

У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 299/2490/16, від 04 жовтня 2023 року в справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Встановивши, що спірний автомобіль після розірвання шлюбних відносин сторін на постійній основі перебуває у володінні і користуванні позивача, а визначена ринкова вартість цього неподільного рухомого майна у розмірі 642 545,00 грн відповідачкою під час розгляду справи не оспорювалася, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації 1/2 частини його вартості у розмірі 321 272,50 грн та залишення автомобіля у власності позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 , визнавши за ним право власності на спірне нерухоме майно в ідеальних частках, хоча в позовних заявах він просив поділити в натурі, не заслуговують на увагу.

Згідно із принципом диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67 цс 20 (пункт 58); постанова Великої Палата Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, яка стосується саме поділу нерухомого майна подружжя (пункти 23-27, 36).

При вирішенні даного спору слід врахувати, що обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Указане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575 св 19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714 св 22 та від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20, провадження № 61-7951 св 23.

Крім того, при вирішенні даного спору суд першої інстанції урахував позицію сторони позивача, яка в ході розгляду справи просила ухвалити рішення по суті спору із застосуванням принципу рівності часток подружжя, що забезпечить найбільш швидкий та справедливий спосіб захисту порушених прав ОСОБА_2 .

Аргументи апеляційної скарги відповідачки про те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, відмовивши у задоволенні клопотання її представника про повернення до стадії підготовчого провадження з метою проведення судових експертиз та залишивши без розгляду клопотання її представника про витребування доказів щодо розміру доходів одержаних від підприємницької діяльності вищевказаних підприємств, є безпідставними з огляду на предмет доказування у цій справі в контексті пред`явлених позовних вимог щодо запропонованих способів поділу майна подружжя та наданих доказів на їх доведення, а також процесуальну поведінку кожної із сторін протягом всього тривалого розгляду справи.

При цьому Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 50)).

Згідно із абзацом 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, а отже правильне по суті судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні представником відповідачки спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог у цій справі, а відтак не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права га/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право па вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідачки.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених позовів, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 грудня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 червня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній