Справа № 718/1215/24
Провадження 2/718/270/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2024 р. м.Кіцмань Чернівецька область

Кіцманський районний суд у складі головуючої судді Масюк Л.О., при секретарі Харабара А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи №718/1215/24 року за позовом Товариства зобмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

16.04.2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованість в загальній сумі 32416 гривень 97 коп., судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Позовна заява обґрунтована тим, що 12.04.2019 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання фінансового кредиту №785857 в електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» про надання у позику 6000 грн.

Зазначає, що ТзОВ «Авентус Україна» виконав умови Договору про надання фінансового кредиту №785857 від 12.04.2019 року та перерахував на рахунок відповідачки безготівковим шляхом кошти в розмірі 6000 грн.

Всупереч умов індивідуальної частини Договору та вимог Закону відповідачка належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати процентів.

Зазначає, що відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення Договору відступлення прав вимоги №1 від 12.04.2018 року, загальна сума заборгованості відповідачки перед новим кредитором складає 21516 гривень, яка складається з суми основного боргу - 6000 гривень; суми процентів - 3240 гривень; суми прострочених процентів - 9396 гривень та суми штрафу - 2880 гривень.

Вказує, що 12.04.2018 р. між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було уклали договір факторингу №1 на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в т.ч. за договором №785857 від 12.04.2019 року за яким ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло прав кредитора стосовно відповідача.

Також позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати, з врахуванням яких сума заборгованості складає 32416 гривень 97 коп., яка складається з 21516 гривень заборгованість за Договором №785857 від 12.04.2019 року, 3% річних 1939 грн. 55 коп., інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань 8961 грн. 42 коп.

З посиланням на відповідні правові норми та докази, зважаючи на те, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» , представник позивача просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 32416 гривень 97 коп., що підтверджує відповідним розрахунком, а також сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29.04.2024 року, після отримання судом інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - відповідача по справі, було прийнято зазначену вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України, без виклику сторін, призначено судове засідання.

У судове засідання сторони не викликалися.

Представник відповідачки ОСОБА_1 , адвокат Венерська Г.І., скерувала на адресу суду відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача.

У відзиві зазначає, що кредитний договір №785857 від 12.04.2019 року було укладено після укладення договору факторингу №1 від 12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», тому у 2018 році позивач не міг набути прав кредитора за Договором від 2019 року, адже на той момент його об`єктивно не існувало.

Посилається на те, що п.2.1 договору факторингу зазначено, що згідно його умов клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, однак, серед додатків до Договору факторингу відсутні будь які реєстри прав вимоги, де була б зазначена відповідачка, як боржник та позивач не долучив їх до позовної заяви.

Враховуючи вищезазначене, позивач жодним чином не довів наявність в нього прав вимоги до відповідачки за Кредитним договором, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім цього, вказує на те, що позивачем не надано первинних документів документальних підтверджень (заяви на видачу готівки, меморіальних документів) надання та перахування кредитних коштів.

Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про таке.

Судом встановлено, що 12.04.2019 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання фінансового кредиту №785857 в електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» відповідно до якого у позику ОСОБА_1 ТзОВ «Авентус Україна» було надано кошти в сумі 6000 грн. (а.с. 18-19)

12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до п. 2.1 якого згідно умов вказаного Договору Клієнт (ТОВ «Авентус Україна») зобов`язується відступити Фактору (ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених Договором (а.с.23-25).

Відповідно до результатів розрахунку заборгованості за договором №785857 від 12.04.2019 року, який долученого до матеріалів справи, загальна сума заборгованості відповідачки ОСОБА_1 складає 21516 гривень, яка складається з суми основного боргу - 6000 гривень; суми процентів - 3240 гривень, суми прострочених процентів - 9396 гривень та суми штрафу - 2880 гривень (а.с.8). Також позивачем здійснено розрахунок 3 % річних, сума яких складає 1939 гривень 55 коп., та інфляційні втрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в сумі 8961 гривень 42 коп. (а.с.9-10).

Згідно ч. 1 ст..509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до вимог ч.1 та ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з нормою статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. ст.530, 631 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Так, судом встановлено, що кредитний договір №785857 було укладено між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою ОСОБА_1 12.04.2019 року, тобто після укладення договору факторингу між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» щодо відступлення прав вимоги за кредитами, який був укладений 12.04.2018 року. Таким чином право вимоги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №785857 від 12.04.2019 року неможливе.

Крім того, згідно п.2.1 Договору факторингу, копію якого долучено до матеріалів справи, зазначено, що згідно його умов клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах, визначених цим Договором. Однак, жодних додатків до Договору факторингу позивачем до позовної заяви не долучено, тобто відсутні будь які Реєстри прав вимоги, де була б зазначена відповідачка, як боржник.

Отже, жодних доказів на доведення наявності у позивача прав вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором №785857 від 12.04.2019 року, суду не надано.

Крім цього, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідачка ОСОБА_1 отримавла кредитні кошти, і в подальшому порушила обов`язок із їх повернення, тобто не виконувала, або неналежним чином виконував умови кредитного договору № 785857 від 12.04.2019 року.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

З урахуванням того, що на підтвердження позовних вимог позивач не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність у позивача прав вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором №785857 від 12.04.2019 року, суд доходить висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, , 263-265, 273, 274, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Товариства зобмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - відмовити

Рішення не проголошувалося в силу ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду через Кіцманський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Кіцманського

районного суду: Масюк Л.О.