03.06.2024 Справа № 363/3397/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Рудюка О.Д.,

за участю:

секретаря судового засідання Бобрової Н.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгороді загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

ОСОБА_2 , в серпні 2019 року звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона є головою Київської обласної організації політичної партії «Громадська позиція», ексголовою Вишгородської районної ради VI скликання, керівником депутатської фракції політичної партії «Громадянська позиція» у Вишгородській раді діючого скликання, була кандидатом у народні депутати України на позачергових виборах, які відбулися 21.07.2019 року. Позивач є публічною особою, усвідомлює прискіпливе ставлення до її слів та вчинків, підлягає ретельному громадському контролю і може зазнати гострої та сильної критики у засобах масової інформації з приводу того, як виконує або виконувала свої функції. Розуміє, що межа допустимої критики щодо неї є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, однак, громадський контроль повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості.

20.07.2019 року в соціальній мережі «Facebook» від користувача ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3; ІНФОРМАЦІЯ_1 ), опублікована недостовірна інформація про неї, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію, а саме: 1) ІНФОРМАЦІЯ_4 - «ІНФОРМАЦІЯ_5...». 2) ІНФОРМАЦІЯ_6 - «ІНФОРМАЦІЯ_7». 3) ІНФОРМАЦІЯ_8 - в групі «ІНФОРМАЦІЯ_9» - «ІНФОРМАЦІЯ_10 ».

Вищезазначені публікації були розповсюджені по різним групам в соціальній мережі «Facebook», а також в коментарях до інших публікації. Окрім того були та є доступними широкому колу осіб, що підірвало її ділову репутацію, а також вплинуло на її депутатську діяльність. Дана інформація є недостовірною. За увесь період роботи на посаді голови Вишгородської районної ради позивач не отримувала ні премій, ні надбавок, оскільки відповідно до рішення Вишгородської районної ради Київської області №465-35-VI від 21.03.2014 року «Про умови оплати праці голови Вишгородської районної ради» та протоколу проведення сесії ОСОБА_2 , як голова районної ради, відмовилась від виплати їй надбавок за інтенсивність роботи та премій, так як вважала отримання вищезазначених доплат аморальним у складний для держави період. За свою роботу на посаді голови Вишгородської районної ради позивач звітувалась не лише у передбачений законом час і спосіб, а й додатковим звітом, який було опубліковано у районній газеті «Слово». Також, відповідно до даних, які містяться в загальному доступі на сайті Мінюсту (та й даних, що містяться під публікацією) позивач не була засновником ГФ «Самооборона Вишгорода та Вишгородського району» (яке, очевидно, має на увазі ОСОБА_13 в своїх публікаціях). А її чоловік, ОСОБА_14 , ніколи не мав права підпису на фінансових документах зазначеного громадського формування.

Крім того, ОСОБА_2 жодного разу не клопотала перед будь-ким усно чи письмово про перерахування коштів на рахунок цього ГФ. Навпаки, направляла сотні родин військовослужбовців чи самих військовослужбовців, які потребували допомоги, за екіпіруванням, одягом, харчами чи миючими засобами до членів вищезазначеного ГФ. Було також дві поїздки, які вона організувала спільно з волонтерами і власноручно передала провізію у дві військові частини - прикордонникам на ІНФОРМАЦІЯ_11, яка після виходу з оточення базувалась у АДРЕСА_3 . А її чоловік незліченну кількість разів возив волонтерські вантажі в складі волонтерської групи ГФ «ІНФОРМАЦІЯ_12» на передову, брав участь у патрулюванні спільно із міліцією, коли міліціянти боялись без громадських активістів виконувати свої обов`язки. Жодних питань, кримінальних проваджень чи якихось інших проблем, пов`язаних із непрозорістю використання коштів ГФ, їх діяльністю, в тому числі і з фігуруванням її прізвища, не було і бути не могло.

На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, розповсюджену ОСОБА_16 20.07.2019 року (у переддень дня голосування) в соціальній мережі «Facebook»: «ІНФОРМАЦІЯ_13 »; стягнути з ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації у розмірі 100 000,00 грн. та судовий збір за подання позовної заяви.

28.10.2019 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

20.07.2020 року ухвалою суду клопотання представника позивача задоволено та призначено по справі судову психологічну експертизу, доручено її виконання експерту Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На час проведення експертизи та отримання висновку експерта провадження в цивільній справі №363/3397/19 зупинено.

12.06.2023 року ухвалою суду провадження у справі поновлено, оскільки відпали підстави, що викликали її зупинення, а саме залишено без виконання ухвалу суду про призначення судової психологічної експертизи у зв`язку з несплатою вказаної експертизи та неподання додаткових документів та неприбуття ОСОБА_2 для безпосереднього психологічного обстеження.

04.04.2024 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті в загальному провадженні.

Представник позивача в судовому засіданні, позовні вимоги позивача підтримали у повному обсязі та просить суд їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про місце та час розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Своїм правом відповідач не скористалась, відзив на позовну заяву до суду не подала.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 стверджує, що 20.07.2019 року в соціальній мережі «Facebook» ОСОБА_3 опублікувала та розповсюдила по різним групам недостовірну інформацію щодо позивача, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 .

Статтею 297 Цивільного кодексу України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст.299 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у п. 4 своєї постанови від 27 лютого 2009 року №1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

В пункті 15 Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі .

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно ч. 7 ст. 277 Цивільного кодексу України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доводити так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Позивач в своїх позовних вимогах просив суд, визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену ОСОБА_3 у мережі Інтернет на офіційному сайті «Facebook», зокрема: ««ІНФОРМАЦІЯ_14…;)».

Слід зазначити, що мережа «Facebook» є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок.

Оскільки, інтернет мережа «Facebook» при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи.

З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги, що будь-яка особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі якого відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права. Таким чином, у справі за позовом про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, поширеної у мережі Інтернет та відшкодуванні шкоди, належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, у зв`язку з чим вирішення цього спору не можливе без залучення до участі у справі зазначених осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, з матеріалів справи не можливо достовірно встановити на підставі належних, допустимих та достатніх доказів відповідальність саме відповідача за спростування поширеної інформації, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що саме відповідач ОСОБА_3 є автором публікації у соціальній мережі Facebook. З наявних у матеріалах справи роздруківок не можливо встановити особу відповідача.

Згідно із відомостями довідкового центру соціальної мережі Facebook адміністратор керує усіма аспектами роботи сторінки, зокрема редагує сторінку, створює та видаляє публікації на сторінці, відправляє повідомлення та відповідає на коментарі та публікації на сторінці, тощо.

Отже, посилання позивача на сторінку у соціальній мережі Facebook та його доводи про те, що фактичним автором оспорюваної інформації є саме відповідач ОСОБА_3 , а не особа, вказана адміністратором цієї сторінки, є безпідставними.

Роздруківка публікації зі сторінки у соціальній мережі Facebook не містить будь-яких фактичних даних, які б давали змогу ототожнити її саме з відповідачем у цій справі - ОСОБА_3 .

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 201/9683/18 (провадження № 61-3011св23).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Із досліджених в ході судового розгляду копії публікації (скріншоту заяви), суд позбавлений можливості встановити обставини, стосовно того, чи стосуються дана публікація предмету спору, оскільки з них неможливо достовірно встановити її дату та час публікації, інтернет-ресурс на якому було розміщену дану публікацію.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За таких обставин, суд визнає копію публікації (скріншот заяви), надані позивачем в якості доказів не достовірними, оскільки з них не можливо встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, судом встановлено, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження її позовних вимог, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

Вирішуючи позовну вимогу в частині стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Приймаючи до уваги те, що суд дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення його особистих немайнових прав, тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягає.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, на позивача покладаються всі судові витрати по справі

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 277, 280, 297, 299 ЦК України, статтями 2, 4, 5, 12, 13, 15, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273-279 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: позовом ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ).

Суддя О.Д. Рудюк