№ 207/1471/22
№ 2/207/25/24
27 березня 2024 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Подобєд О.К.
при секретарі Пильовій І.О.
за участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кам`янське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання недійсним іпотечного договору,
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання недійсним іпотечного договору.
Ухвалою суду від 20 червня 2023 року за клопотанням представника позивача, було замінено сторону співвідповідача у справі, а саме: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» замінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Відповідно до положень ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, дійшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню за наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).
Судом встановлено, що 01.12.2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.9).
У період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 ), що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 18.07.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №4790 приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А. (а.с.12).
У п.4 Договору зазначено, зокрема, що «дружина покупця ОСОБА_2 , подала заяву про згоду на купівлю вищезазначеного майна, справжність підпису на якій був засвідчений 17.07.2008 року ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу за №4766.
Також, 18.07.2008 року було укладено іпотечний договір №854316/ФЛ-З, відповідно до умов якого ОСОБА_3 (іпотекодавець) передав в іпотеку ВАТ КБ «Надра» (іпотекодержателю) у якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,0 кв.м. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прожуган М.А. та зареєстровано в реєстрі за №4794.
29 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було укладено договір про відступлення прав вимоги №GL3N216867, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором.
Ухвалою суду від 20 червня 2023 року за клопотанням представника позивача, було замінено сторону співвідповідача у справі, а саме: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» замінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».
Як вбачається із заяви, посвідченої приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прожуган М.А. 17 липня 2008 року та зареєстрованої в реєстрі за № 4766, ОСОБА_2 дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на отримання кредиту та передачу в іпотеку належної їм на праві приватної спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 , з правом визначення умов договорів кредиту та іпотеки на його власний розсуд (а.с.133).
Юридичне значення та наслідки укладення договору іпотеки, а також порядок звернення стягнення на майно, що передане в іпотеку у безспірному порядку у разі невиконання боржником своїх зобов`язань, їй нотаріусом було особисто роз`яснено. Цією заявою ОСОБА_2 підтвердила, що діє добровільно, без будь-якого примусу і усвідомлює повністю зміст та юридичне значення укладання договору іпотеки.
Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст. 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ст. 627 ЦК України, сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ч.1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до частин другої та третьої статті 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.
Крім того, згідно з абзацом 3 частини другої статті 369 ЦК України, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Судом встановлено, що оспорюваний правочин від 18 липня 2008 року укладений в період перебування сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у шлюбі, а відтак майно набуте ними під час перебування у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя.
В силу вимог ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Стаття 578 ЦК України та ч.2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року по справі № 442/8645/14-ц (провадження № 61-6481св18).
Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Суд відноситься критично до посилання представника позивача ОСОБА_1 щодо ненадання згоди ОСОБА_2 на укладання спірного договору іпотеки, оскільки це повністю спростовується нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прожуган М.А. 17.07.2008 року та зареєстрованої в реєстрі за № 4766 заявою, згідно якої ОСОБА_2 дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на отримання кредиту та передачу в іпотеку належної їм на праві приватної спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 , з правом визначення умов договорів кредиту та іпотеки на його власний розсуд.
В силу ст. 369 ЦК України, наявність вищевказаної нотаріально посвідченої письмової згоди на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , не потребує підпису позивача на Іпотечному договорі.
За таких обставин суд приходить до висновку, що доводи представника позивача про недійсність в повному обсязі іпотечного договору з підстав відсутності згоди позивачки на укладення відповідачем ОСОБА_3 вказаного договору за яким мало місце розпорядження спільним майном подружжя, в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження, оскільки матеріали справи містять належні і допустимі докази нотаріально посвідченої згоди позивачки ОСОБА_2 на передання майна в іпотеку, тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.
В силу вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивачку у зв`язку з відмовою в позові.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 78, 81-82, 141, 263, 265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання недійсним іпотечного договору відмовити в повному обсязі.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повний текст рішення складено та підписано 05 квітня 2024 року.
Суддя Подобєд О.К.