КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/320/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2024 року місто Київ

справа №758/15450/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Ящук Т.І.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участі в справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участь в справі ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Гребенюка В.В., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , правонаступниками якого є ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_4 кизи звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Ангеловської О.С. від 10 жовтня 2018 року номер 43444718 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким проведена реєстрація права власності на нежилі приміщення (в літері А, В') площею 173,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0) за ОСОБА_5 , номер запису про право власності: 28326334.

У серпні 2020 року представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_11 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нежилі приміщення (в літері А, В') площею 173,1 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи вказану заяву посилався на те, що між позивачем та відповідачами існує майновий спір щодо об'єкта нерухомості площею 173,1 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та відповідач ОСОБА_5 має намір відчужити спірне нерухоме майною.

31 березня 2021 року до суду першої інстанції надійшли доповнення до заяви про забезпечення позову, у яких представник позивача повідомив суду, що 10 лютого 2021 року відповідач ОСОБА_5 відчужила спірне нерухоме майно на користь третіх осіб та надав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої станом на 30 березня 2021 року співвласниками спірних нежилих приміщень по 1/2 частині є: ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Вказував, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року заяву представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_12 про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - нежилі приміщення (в літері А, В') площею 173,1 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник осіб, які не брали участі в справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_2 подав апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення норм процесуального права, просив:

скасувати ухвалу в частині, в якій судом першої інстанції було задоволено вимоги заяви про забезпечення позову та накладено арешт на 1/2 частину нежитлових приміщень (в літ. А, В'), загальною площею 173,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 ;

скасувати ухвалу в частині, в якій судом першої інстанції було задоволено вимоги заяви про забезпечення позову та накладено арешт на 1/2 частину нежитлових приміщень (в літ. А, В'), загальною площею 173,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 .

На обґрунтування доводів апеляційних скарг посилався на те, що відповідно до договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 10 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняли у власність в рівних частках кожний належні продавцю на праві власності нежилі приміщення (в літ. А, В'), загальною площею 173,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не були залучені до розгляду даної справи, не є учасниками такої справи, не повідомлялися про дату, час та місце її розгляду.

Зазначав, що суду першої інстанції, на момент прийняття оскаржуваної ухвали, були достеменно відомі обставини неналежності відповідачам на праві власності об`єкту нерухомого майна, щодо якого позивач просила вжити заходи забезпечення позову.

Посилався на те, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами, а застосування п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України та накладення арешту на нерухоме майно, яке не належить відповідачам, судом здійснено без належних на те підстав.

Вказував, що накладення судом першої інстанції арешту на майно осіб, до яких не пред`явлено майнових вимог (в даному випадку будь-яких вимог взагалі) не є співмірним заходом забезпечення позову та не є пропорційним до заявлених предмету та підстави позову.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Ухвалою Київського апеляційного суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 30 квітня 2024 року було залучено до участі у справі правонаступників померлого ОСОБА_6 , а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

07 червня 2024 року до Київського апеляційного суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг, посилаючись на те, що апелянти та відповідач ОСОБА_5 , знаючи про судові спори щодо спірного приміщення, зумисне уклали 10 лютого 2021 року договір купівлі-продажу приміщення, а тому будь-які процесуальні рішення в судових правах щодо зазначеного приміщення, в яких апелянти не фігурують, але про які їм було відомо під час придбання приміщення, не можуть порушувати їх права.

В судовому засіданні апеляційного суду представник осіб, які не брали участі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційних скарг, просила їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Представник правонаступників: відповідача ОСОБА_7 , відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_5 , правонаступники померлого ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що скарги підляга задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову та накладаючи арешт на об`єкт нерухомого майна - нежилі приміщення (в літері А, В') площею 173,1 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується зтаким висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений в результаті неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Згідно з п.8 ч.3 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З аналізу наведеної статті вбачається, що особи, які не брали участь у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п.6 зазначеної постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2019 року ОСОБА_4 кизи звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Ангеловської О.С. від 10 жовтня 2018 року номер 43444718 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким проведена реєстрація права власності на нежилі приміщення (в літері А, В') площею 173,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0) за ОСОБА_5 , номер запису про право власності: 28326334.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона з 16 жовтня 1993 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 .

Під час перебування у шлюбі вона та ОСОБА_6 набули у спільну сумісну власність нежилі приміщення (в літері А, В') площею 173,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , за її згодою, взяв у борг у ОСОБА_5 1 324 997 грн. під заставу вказаних нежилих приміщень, про що було укладено договір іпотеки від 20 жовтня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Зазначала, що їй стало відомо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що 10 жовтня 2018 року здійснено реєстрацію права власності на нежилі приміщення (в літері А, В') площею 173,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0) за ОСОБА_5 . Підставою виникнення права власності вказано - договір іпотеки від 20 жовтня 2017 року.

Вважає, що при прийнятті рішення №43444718 про державну реєстрацію прав на нежилі приміщення за ОСОБА_5 були допущені порушення вимог законодавства.

Представник позивача ОСОБА_4 кизи - ОСОБА_13 звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, вказував на те, що у випадку задоволення даного позову, рішення суду виконати буде неможливо, оскільки відповідач ОСОБА_5 може переоформили спірне майно на користь третіх осіб.

31 березня 2021 року до суду першої інстанції надійшли доповнення до заяви про забезпечення позову, у яких представник позивача повідомив суду, що 10 лютого 2021 року відповідач ОСОБА_5 відчужила спірне нерухоме майно на користь третіх осіб та надав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Представник осіб, які не брали участі в справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , що звернувся до суду з апеляційними скаргами, вказував на те, що нежиті приміщення, на які суд першої інстанції наклав арешт належать особам, які на час постановлення оскаржуваної ухвали не були залучені до розгляду даної справи, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 частині кожному та таке судове рішення, порушує законні права та інтереси останніх.

На підтвердження доводів апеляційних скарг до них було надано копії договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 10 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , згідно якого продавець передав, а покупці прийняли у власність в рівних частках кожний, належні продавцю на праві власності нежилі приміщення (в літері А, В') площею 173,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

З витягів про державну реєстрацію прав №243888193 від 10 лютого 2021 року та № №243888123 від 10 лютого 2021 року, з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 травня 2023 року вбачається, що право власності по 1/2 частині вказаних нежилих приміщень за кожним зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Виходячи з вищевикладеного вбачається, що на момент постановлення Подільським районним судом міста Києва ухвали від 01 квітня 2021 року про накладення арешту на нежилі приміщення (в літері А, В') площею 173,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_5 вже не була власником вказаних нежилих приміщень, оскільки право власності на спірне нерухоме майно перейшло до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 1/2 частині кожному на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 10 лютого 2021 року.

Суд першої інстанції на час розгляду заяви представника позивача про забезпечення позову не взяв до уваги, що відповідач ОСОБА_5 вже не була власником спірного майна.

Згідно з ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Представник осіб, які не брали участі в справі зазначила, що позивачем заявлено вимоги немайнового характеру та склад учасників не змінювався.

Як зазначив представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, позовні вимоги, які були заявлені позивачем у грудні 2019 року та суб'єктний склад сторін не змінювалися.

Оскільки на час постановлення оскаржуваної ухвали відповідач ОСОБА_5 не була власником майна, на яке позивач просила накласти арешт, а саме нежилі приміщення (в літері А, В') площею 173,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , нові співвласники вказаного майна не були залучені до участі у справі, а відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для накладення арешту на вищевказані нежилі приміщення.

З урахуванням зазначеного, ухвала Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року підлягає скасуванню з постановленням нової про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_12 про забезпечення позову відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника особи, яка не брала участі в справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та апеляційну скаргу представника особи, яка не брала участь в справі ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року - скасувати та постановити нове судове рішення.

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 червня 2024 року.

Головуючий:

Судді: