Провадження №: 2/755/925/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Булгакової Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури, -

у с т а н о в и в :

21.08.2023 року позивачка звернулась до суду із позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, у якому, з урахуванням виправлених недоліків після залишення позову без руху, просить стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду в сумі 146819,00 грн. та моральну шкоду в сумі 1000000,00 грн., завдану незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 15.06.2015 року прокурором прокуратури Дніпровського району м. Києва позивачці було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. У період 15.06.2015-17.06.2015 позивачку було затримано та попередньо ув`язнено в слідчому ізоляторі. За клопотанням прокурора Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу від 17.06.2015 року в справі №755/12199/15-к, якою позивачці обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 14.08.2015 року. Ухвалою суду від 13.08.2015 року запобіжний захід позивачці у вигляді домашнього арешту залишено без змін протягом всього кримінального провадження. Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 26.10.2016 року позивачку було визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 123 КК України, призначене покарання у вигляді громадських робіт та змінений запобіжний захід на особисте зобов`язання про невиїзд з м. Києва до набрання вироком законної сили. Прокурор оскаржив вирок суду до апеляційної інстанції і ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.09.2017 року вирок суду першої інстанції скасовано та призначено новий розгляд справи в суді першої інстанції. Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2020 року позивачку визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та виправдано за ч. 1 ст. 121 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою. За весь час повторного розгляду справи в суді першої інстанції, судом направлено 28 повісток потерпілому та накладене грошове стягнення за неявку до суду. Також судом направлено 12 повісток свідкам, тричі постановлено ухвали про їх привід та двічі про проведення слідчих (розшукових) дій для встановлення їх місцезнаходження та забезпечення явки в судове засідання, які не були виконані. Тобто, три роки здійснювався виклик потерпілого та свідків, проте ніхто з них до суду не з`явився. 11.05.2021 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2020 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 13.09.2022 року залишено без змін ухвалу Київського апеляційного суду від 11.05.2021 року, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Позивачка вказує, що таким чином, з моменту попереднього ув`язнення до ухвалення постанови Верховного Суду минуло 7 років. За сім років розгляду справи позивачка зазнала значної шкоди через те, що відносно неї було відкрите кримінальне провадження по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення (злочину). Зважаючи на те, що позивачка була виправдана вироком суду, вона має право на відшкодування заподіяної їй шкоди. У зв`язку з тривалим розглядом справи позивачка не мала змоги вільно розпоряджатись своїми конституційними правами, була обмежена у праві пересування (дозволено пересуватись тільки в межах власної квартири), у праві виїзду з м. Києва, у виборі місця знаходження та поведінки. Після звільнення у лютому 2019 року з роботи позивачка мала складнощі з подальшим працевлаштуванням, оскільки відносно неї були висунуті обвинувачення у вчиненні злочину. У період 01.03.2019-31.12.2019 позивачка не мала можливості працевлаштуватись, що призвело до втрати заробітку, який вона могла отримати за умови відсутності обвинувачення відносно неї. Втрачений заробіток позивачка розрахувала виходячи з середньомісячної заробітної плати в ТОВ «СІЛЬПО ФУД» за період 01.01.2019-28.02.2019 та зазначає, що відповідна сума втраченого заробітку становить 146819,00 грн. Позивачка втратила основне місце роботи та мала складнощі з працевлаштування. Через кримінальне переслідування близькі та знайомі позивачки почали її зневажати, принижувати її честь та гідність за відсутність грошей та недостатній рівень життя. Усе наведе призвело до глобальної зміни життєвого укладу позивачки, ускладнило суспільні стосунки, знизило ділову репутацію, позбавило можливості реалізувати свої здібності, отримувати заробітну плату, що завдало позивачці значних страждань. Страждання завдали моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню грошовими коштами. Діючим законодавством передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом повинен визначатись судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи. При цьому, визначений законом мінімальний розмір є гарантованим державою, а суд враховуючи обставини справи, може застосувати і більший розмір відшкодування. Позивачка оцінює завдану їй моральну шкоду в сумі 1000000,00 грн. Позивачка зазначає, що у зв`язку із незаконним повідомленням про підозру, незаконним триманням у слідчому ізоляторі, незаконним застосуванням запобіжних заходів та вчиненням інших незаконних процесуальних дій, що обмежили її права та завдали значної шкоди, вона протягом 10 місяців не мала змоги працевлаштуватись, у неї погіршились стосунки з близькими та знайомими, позивачка була вимушена на першу вимогу прибувати до прокуратури та 6 років їздити на судові засідання, що призвело до глобальної зміни життєвого укладу і завдало значних страждань.

Ухвалою суду від 23.08.2023 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою суду від 05.09.2023 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

Протокольною ухвалою суду від 23.10.2023 року повернуті заявнику клопотання ГУ НПУ в м. Києві про закриття провадження у справі від 18.09.2023 року та від 21.09.2023 року.

Ухвалою суду від 29.11.2023 року за клопотанням сторони позивача до участі у справі в якості співвідповідачів залучено Київську міську прокуратуру та Головне управління Національної поліції у місті Києві.

Ухвалою суду від 05.01.2024 року закрите провадження у справі в частині відповідачів Дніпровської окружної прокуратури міста Києва та Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві.

Ухвалою суду від 05.03.2024 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

18.09.2023 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі, у яких третя особа просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Казначейство жодної шкоди позивачу не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, тому не може нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну незаконним діями органів досудового слідства. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди значно перевищує гарантований законом мінімум. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Позивач не надав суду доказів наявності обставин, передбачених ст. 23 ЦК України, а саме: обсягу заподіяної шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням під слідством та судом, обмеження вільного пересування, які б в сукупності свідчили про наявність душевних хвилювань, що зумовили порушення, в тому числі, звичного способу життя, призвели до погіршення життєвих зв`язків та ділової репутації, стосунків з соціальним оточенням. Визначаючи розмір моральної шкоди позивач явно не виходить з засад справедливості, добросовісності та розумності. Стягнення моральної шкоди в сумі 1000000,00 грн. призведе до необґрунтованих збитків державного бюджету. Також позивач просить стягнути втрачений заробіток, як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди начебто недоотриманої заробітної плати. Третя особа вважає, що у позивача не могло бути законних сподівань на отримання грошових коштів, адже позивач не зазначає про складності з працевлаштуванням протягом 2015-2018 рр. та починаючи з 2020 р. Отже, позивачка могла вільно реалізовувати своє право на працю в зазначені періоди, адже до неї не застосовувалось запобіжного заходу, який перешкоджав би можливості працювати. Позивач не надає доказів на підтвердження складнощів у працевлаштуванні, які б були безпосередньо пов`язані із обвинуваченням у вчиненні злочину. До позовної заяви не додано доказів намагання позивача влаштуватись та відмов роботодавця в прийнятті на роботу саме у зв`язку з кримінальним переслідуванням. Таким чином, у позивача відсутні підстави для стягнення втраченого заробітку чи упущеної вигоди.

25.12.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Національної поліції у місті Києві, у якому ГУ НП у м. Києві просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що у позивачки виникло право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому законом, а перебіг строку перебування під слідством та судом має обраховуватись з 15.06.2015 (дата повідомлення про підозру) до 11.05.2021 (проголошення рішення апеляційної інстанції), тобто 70 місяців, тому розрахунок сторони позивача виходячи з 77 місяців не відповідає вимогам законодавства. Збільшення розміру моральної шкоди до 1000000,00 грн. є необґрунтованим та не підтвердженим належними і допустимими доказами. До позовної заяви долучено копію ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва про застосування до позивачки запобіжного заходу у виді домашнього арешту від 17.06.2015 року, що підтверджує реалізацію механізму судового контролю правомірності втручання правоохоронних органів у право позивачки на свободу пересування. Щодо обмеження позивачки у праві виїзду за межі м. Києва, то в матеріалах справи відсутні копії відповідних документів, тож такі обставини не доведені. Стосовно відшкодування втраченого заробітку, можливість нарахування компенсації відшкодування матеріальної шкоди передбачено ч. 1 ст. 4 Закону за взяття і тримання громадянина під вартою. Розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Таких доказів позивачкою до матеріалів справи не долучено. Доказів на підтвердження настання відповідних наслідків через незаконні дії позивачкою не надано, що свідчить про недоведеність причинно-наслідкового зв`язку між виконанням уповноваженими службовими особами обов`язків, які визначені вимогами КПК України та відповідними обставинами. Причинно-наслідковий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не опосередкованим і не залежати від інших чинників та факторів. Під час перебування позивачки під слідством та судом дотримані встановлені ст. 7 КПК України принципи кримінального провадження, а протилежного позивакою не доведено. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивачки за рахунок Держави.

04.01.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Київської міської прокуратури, у якому Київська міська прокуратура просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що стосовно позивачки проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні від 15.06.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, але в судовому порядку позивачка була виправдана. Разом з цим, у питанні відшкодування матеріальної шкоди до позовної заяви долучено лише довідку Пенсійного фонду України з якої вбачаються відомості про страхові нарахування з 2006 по 2020 рр. Довідки про середній заробіток, займану посаду, наказу про звільнення (причину звільнення) до позову не додано, тому заявлена сума втраченого заробітку є необґрунтованою та недоведеною. Не доведено причинно-наслідкового зв`язку між кримінальним переслідуванням та труднощами у працевлаштуванні. Вимога про стягнення коштів обґрунтована кримінальним переслідуванням, яке розпочалось 15.06.2015 року, а із долученої довідки ПФУ вбачається, що з 2015 по 2019 рр. позивачка була працевлаштована і їй нараховувались страхові внески. У 2016 році у позивачки відбулась зміна роботодавця: у 2015-2016 рр. нарахування страхових внесків здійснювалось ТОВ «Фоззі-Фуд», а починаючи з 2016 по 2019 рр. - ТОВ «Сільпо-Фуд». Отже, вже після повідомлення про підозру позивачка змінила місце роботи, що спростовує доводи про те, саме у зв`язку з кримінальним переслідуванням позивачка мала труднощі у працевлаштуванні. Не доведено причинно-наслідковий зв`язок між кримінальним переслідуванням, яке розпочалось 15.06.2015 року, та неможливістю працевлаштуватись у 2019 році, оскільки докази підстав звільнення позивачки в 2019 році в зв`язку з кримінальним переслідуванням відсутні. Позивачка не вказує причин звільнення, не надала наказ про звільнення та копію трудової книжки. Факт понесення збитків та наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками недоведений, розрахунок заробітку не підтверджується жодними доказами, а тому вимоги про стягнення суми втраченого заробітку в розмірі 149819,00 грн. є необґрунтованими. Постановлення виправдувального вироку надає громадянинові право на відшкодування моральної шкоди, але наявність такої шкоди та її розмір позивач повинен довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Водночас позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку із незаконним повідомленням про підозру, незаконним триманням в слідчому ізоляторі, незаконним застосуванням запобіжних заходів та іншими процесуальними діями, які обмежили права позивачки, їй завдано значної шкоди, яка виразилась у неможливості працевлаштуватись, погіршенні стосунків з близькими, що призвело до глобальної зміни життєвого укладу та завдало значних страждань. Також сторона позивача вказує, що вона була обмежена у праві вільного розпоряджатись своїми конституційними правами, їй було обмежено право пересування та право виїзду з міста, тобто позивачка була обмежена у виборі місцезнаходження та поведінці. Однак, до позивачки застосовувався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 23 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. наступного дня, цілодобовий домашній арешт не застосовувався. Крім того, із довідки ПФУ вбачається, що в означений період позивачка працювала, отже мала можливість пересуватись. З 26.10.2016 року позивачці був змінений запобіжний захід на особисте зобов`язання і вона мала лише повідомляти суд про зміну місяця свого проживання і не відлучатись з м. Києва без дозволу суду. Разом з цим, у матеріалах справи відсутні докази, що позивачка зверталась до суду за дозволом про виїзд з м. Києва і судом їй було у цьому відмовлено. Таким чином, доводи завдання значної шкоди застосуванням до позивачки запобіжних заходів є недоведеними. Також відсутні докази звернення позивачки про визнання незаконним повідомлення про підозру та оскарження нею запобіжних заходів, і що такі процесуальні рішення визнавались незаконними. Відсутність значної шкоди підтверджується і тим, що після прийняття ухвали суду апеляційної інстанції від 11.05.2021 року, жодних обмежень до позивачки не застосовувалось. Стороною позивача безпідставно вказано про перебування позивачки під слідством та судом протягом 77 місяців, оскільки такий термін становить 71 місяць - з дня повідомлення про підозру (15.06.2015) до постановлення ухвали суду апеляційної інстанції (11.05.2021 року). Поряд із цим, позивачка просить стягнути моральну шкоду в сумі 1000000,00 грн., однак розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до безпідставного збагачення. Позивачем не обґрунтовано заявлену суму морального відшкодування, не надано доказів на підтвердження наявності підстав для стягнення шкоди у сумі 1 млн. грн., а доводи про неможливість працевлаштування та обмеження у праві пересування не відповідають дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим розмір заявленого морального відшкодування є недоведеним.

30.01.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив Київської міської прокуратури зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені раніше позовні вимоги та зазначає, що з моменту попереднього ув`язнення позивачки до моменту винесення постанови Верховного Суду минуло 7 років і за цей час позивачка зазнала значної шкоди через відкрите щодо неї кримінальне провадження. У зв`язку з тривалим розглядом справи та наявним кримінальним переслідуванням позивачка мала складності у працевлаштуванні. Позивачка впродовж тривалого часу вимушена була з`являтись за повістками до поліції та на судові засідання у зв`язку із чим не могла виконувати свої робочі функції відповідно до графіку роботи, тому на підприємстві в неї склались негативні стосунки з керівництвом, яке було вимушене постійно шукати їй заміну, що в подальшому вплинуло на її звільнення. 10 місяців позивачка не мала можливості працевлаштуватись, що призвело до втрати заробітку, який вона б отримала за відсутності кримінального переслідування. Довідка ПФУ містить відомості про суми заробітної плати на підприємстві перед звільненням і втрачений заробіток розрахований виходячи з середньомісячної заробітної плати за період останньої роботи. Зміна місця роботи не виключає та не спростовує факту понесених позивачем матеріальних втрат. Позивач доклала багато зусиль для працевлаштування та отримання заробітної плати, але за наявності кримінального переслідування з цим виникали труднощі і позивачка не намагається стягнути надмірні кошти з держави, а лише бажає повернути ті кошти, які вона втратила в зв`язку з кримінальним переслідуванням. Застосований до позивачки домашній арешт на пряму впливав на її конституційні права та свободи обмежуючи право пересування у певний час доби, який вона за відсутності відповідної заборони могла б використовувати за власним бажанням. Саме обмеження у праві пересування в нічний час та виїзду за межі м. Києва створювало перешкоди позивачці у реалізації своїх конституційних прав. Право пересування позивачки було обмежене і можливість пересування до іншої місцевості позивачка мала узгоджувати з судом. Позивачка зазнала моральної шкоди і протягом розгляду справи у Верховному Суді, адже сам факт розгляду справи в суді касаційної інстанції створював моральний тиск, вона мала побоювання повернення справи на новий розгляд, оскільки ухвала Київського апеляційного суду могла бути скасована, що в подальшому створило б для неї нові психологічні страждання та новий тиск. Сам факт подання прокурором касаційної скарги на ухвалу Київського апеляційного суду від 11.05.2021 року, якою виправдувальний вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2020 року залишено без змін, викликав у позивача переживання та страх щодо можливого повернення справи на новий розгляд в суд апеляційної інстанції. Період перебування позивачки під слідством та судом становить 87 місяців (15.06.2015-13.09.2022). Разом з цим, суд може застосувати більший розмір відшкодування моральної шкоди ніж гарантований законом і враховуючи обставини справи позивачка оцінює завдану їй моральну шкоду в сумі 1 млн. грн.

30.01.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив Головного управління Національної поліції у м. Києві, зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує раніше заявлені позовні вимоги та зазначає, що за час досудового розслідування і розгляду справи в суді минуло 7 років. За цей час позивачка зазнала значної шкоди через відкрите стосовно неї кримінальне провадження. Позивач не погоджується із тим, що перебіг строку перебування під слідством та судом має обраховуватись до 11.05.2021 року. Сам факт подання прокурором касаційної скарги викликав в позивача переживання та страх щодо можливого повернення справи на новий розгляд в суд апеляційної інстанції. Верховний Суд виступає останньою судовою інстанцією, який переглядає рішення попередніх інстанцій і за наслідками такого перегляду може ухвалити відмінне від попередніх інстанцій рішення. З огляду на моральні страждання перенесені позивачкою за час досудового розслідування, розгляду справи першою, апеляційною та касаційною інстанцією, перебіг перебування під слідством та судом має бути обрахований з 15.06.2015 по 13.09.2022. Отже, мінімальний гарантований розмір моральної шкоди слід розраховувати виходячи з 87 місяців перебування позивачки під слідством та судом. При цьому, суд може застосувати більший розмір відшкодування і позивачка оцінює завдану їй моральну шкоду у сумі 1 млн. грн. Наявність виправдувального вироку свідчить про неправомірність обмеження права позивача у вільному пересуванні. Саме обмеження у вільному пересуванні в нічний час та можливості виїзду за межі міста створювало перешкоди позивачу в користуванні своїми конституційними правами. Ураховуючи наявність виправдувального вироку, застосовані до позивачки обмеження впливали на її моральний та матеріальний стан, були наявні складнощі у працевлаштуванні, пересуванні тощо. За відсутності обмежень, позивачка могла б розпоряджатись своїми правами на пересування на власний розсуд. У позовній заяві позивачем наведений обґрунтований розрахунок завданої матеріальної та моральної шкоди.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та інших заявах сторони позивача по суті справи, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що за сім років кримінального переслідування позивачці завдано значної шкоди і вона має право на відшкодування їй моральних та матеріальних збитків. У зв`язку із кримінальним переслідування позивачка мала складнощі у працевлаштуванні, а тому їй має бути компенсований втрачений заробіток за 10 місяців відсутності у неї роботи. Визначений законом розмір моральної шкоди є мінімально гарантованим, але суд може застосувати і інший більший розмір. Мінімальний розмір моральної шкоди становить 696000,00 грн. (87 міс. х на 8000,00 грн.), але враховуючи обставини справи позивачка оцінює завдану їй шкоду у сумі 1 млн. грн. Факт завдання особі моральної шкоди через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності презюмується законодавством. Законодавством встановлений лише мінімальний, а не граничний розмір відшкодування, але цей гарантований розмір не може навіть частково компенсувати ті душевні страждання, яких позивачка зазнала в зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням, приниженням її честі, гідності та ділової репутації. Тому моральна шкода оцінена у розмірі 1 млн. грн. Представник позивача також зазначає, що ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1600,00 грн., не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі. Крім того, представник звертає увагу, що позов у цій справі був поданий ще у 2023 році.

Представник Київської міської прокуратури в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позову та додатково пояснив, що у даній справі відсутній причинно-наслідковий зв`язок між кримінальним переслідуванням та шкодою. Позивачка була учасником кримінального провадження, але докази завдання їй шкоди відсутні. Відсутні докази негативного впливу у зв`язку із кримінальним провадженням. Згідно довідки ПФУ позивачка отримувала дохід в період триваючого кримінального провадження, окрім 10 місяців, але стороною позивача не доведено того, що у цей час вона не могла працевлаштувавсь саме у зв`язку з наявністю щодо неї кримінального провадження. Крім того, у подальшому позивачці взагалі було обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. У даній справі не доведено факту задання шкоди та її розміру. Представник також вважає, що у даній категорії справ слід виходити із того, що у ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, встановлено суму мінімальної заробітної плати на рівні - 1600,00 грн.

Представник Головного управління Національної поліції у місті Києві для виступу в судових дебатах 06.06.2024 року не прибув, разом з цим, у судовому засіданні в якому представник особисто брав участь, він зазначив, що позов не визнає з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просить відмовити у задоволенні позову і додатково пояснив, що кримінальне провадження здійснюється відповідно до вимог КПК України і має змагальний характер. Відносно позивачки ухвалений виправдувальний вирок і це є справедливою та достатньою сатисфакцією. Лише Україна, білорусь та росія за своїм законодавством здійснюють відповідні відшкодування і вочевидь Україні слід вийти з цієї трійці. Обрахунок моральної шкоди слід проводити по 11.05.2021 року, коли було оголошено ухвалу апеляційної інстанції про залишення без змін виправдувального вироку, що становить 70 місяців. Крім того, ураховуючи положення ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 року» застосуванню підлягає розмір мінімальної заробітної плати в сумі 1600,00 грн. Розмір моральної шкоди в сумі 1 млн. грн. нічим не підтверджено і не доведено. Позивачка не має права на відшкодування матеріальної шкоди, оскільки доказів наявності труднощів у працевлаштуванні через кримінальне переслідування суду не надано. Подання протилежною стороною апеляційних та касаційних скарг може призвести до хвилювань, але не кожне хвилювання призводить до завдання моральної шкоди.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.06.2015 року позивачці було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, що підтверджується змістом обвинувального акту (Т. 1, а.с. 13-16).

17.06.2015 року ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва до позивачки, як підозрюваної, застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (заборонено в період часу з 23-00 год. по 06-00 год. залишати місце постійного проживання) з моменту її затримання до 14.08.2015 року (Т. 1, а.с. 17-18).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.08.2015 року кримінальне провадження стосовно позивачки призначене до розгляду у відкритому судовому засіданні та раніше обраний запобіжний захід у вигляді домашнього арешту залишено без змін протягом усього кримінального провадження до моменту його припинення за встановлених законом обставин (Т. 1, а.с. 19-20).

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 26.10.2016 року позивачку було визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ст. 123 КК України, призначене покарання у виді громадських робіт, запобіжний захід змінений на особисте зобов`язання та зобов`язано позивачку повідомляти суд про зміну місця свого проживання і не відлучатись з м. Києва без дозволу суду до набрання вироком законної сили (Т. 1, а.с. 21-30).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.09.2017 року вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 26.10.2016 року відносно позивачки скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції (Т. 1, а.с. 31-39).

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2020 року позивачку визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та виправдано за ч. 1 ст. 121 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою. У резолютивній частині вироку зазначено, що запобіжний захід позивачці не обирався (Т. 1, а.с. 40-43).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11.05.2021 року, вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2020 року щодо позивачки залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. У резолютивній частині ухвали зазначено, що ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення (Т. 1, а.с. 44-51).

Постановою Верховного Суду від 13.09.2022 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 11.05.2021 року щодо позивачки залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення (Т. 1, а.с. 52-56).

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Пенсійного фонду України, позивачці не нараховувався дохід з березня 2019 року по грудень 2019 року, тобто протягом 10 місяців (Т. 1, а.с. 69-72).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, провадження № 61-8102св21).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, провадження № 61-1132св22).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі - Закону), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Таким чином, цивільним законодавство України встановлено вичерпний перелік актів правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина перша, п`ята та шоста статті 4 Закону).

У постанові Верховного Суду від 17.01.2024 року у справі №646/337/21 суд касаційної інстанції зазначив: «Слід звернути увагу, що у випадку постановлення судом виправдувального вироку розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом саме за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності (з урахуванням, зокрема, ступеню обмежень прав заявника, що призвели до негативних для нього наслідків), а не за окремо вчинену у межах досудового розслідування чи судового розгляду кримінального провадження процесуальну (слідчу) дію, що обмежувала права заявника, чи окремо застосований захід забезпечення кримінального провадження».

Згідно з положеннями статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування (постанова Верховного Суду від 21.02.2024 року у справі №947/24240/20).

Аналогічний висновок наявний у постанові Верховного Суду від 28.04.2024 року у справі №553/32/22.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування (див. постанову Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див. постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц, провадження № 61-8370св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У своїй постанові від 15.03.2024 року в справі №127/13135/23 Верховний Суд зазначив: «У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, правильно виходили з того, що внаслідок повідомлення про підозру позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі постановлення виправдувального вироку суду. Факт заподіяння позивачу моральної шкоди у цьому випадку презюмується».

У вказаній постанові суд касаційної інстанції також зазначив: «Доводи касаційної скарги про те, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт постановлення виправдувального вироку є доказом незаконності дій органів досудового розслідування, які додатково не підлягають у судовому порядку визнанню незаконними, та завдання особі моральної шкоди (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 та від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17)».

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

У своїй постанові від 21.02.2024 року в справі №947/24240/20 Верховний Суд зазначив: «Визначаючи строк перебування Особа-1 під судом і слідством, суди першої та апеляційної інстанцій правильно вважали, що його початком є 26 січня 2015 року (день затримання). Проте вважали, що останнім днем перебування Особа-1 під слідством і судом є 03 червня 2020 року - дата прийняття Верховним Судом постанови від 03 червня 2020 року про залишення без змін вироку Київського районного суду м. Одеси від 04 травня 2017 року та ухвали Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року. Проте суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що завершальним днем строку, за який нараховується моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду - є день набрання законної сили виправдувальним вироком. У даній справі виправдувальний вирок набрав законної сили в день постановлення ухвали Одеським апеляційним судом від 12 грудня 2019 року про залишення цього вироку без змін. Суди попередніх інстанцій наведеного не врахували та дійшли помилкових висновків про те, що строк розгляду справи судом касаційної інстанції входить у період перебування особи під слідством та судом».

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не до завершення перегляду справи судом касаційної інстанції.

Оскільки вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2020 року, яким ОСОБА_1 виправдано у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, ухвалою Київського апеляційного суду від 11.05.2021 року був залишений без змін, то саме із вказаної дати (з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним.

Схожих за змістом висновків щодо кінцевої дати перебування особи під слідством і судом дійшов Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17 (провадження № 61-7534св18), від 13 серпня 2020 року у справі № 607/10144/18 (провадження № 61-1394св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18 (провадження № 61-13986св20) та інших.

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», установлено з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 7100 гривень, з 1 квітня - 8000 гривень.

Отже, станом на час розгляду справи мінімальний розмір місячної заробітної плати становить 8000,00 грн.

Період перебування позивачки під слідством і судом з 15.06.2015 року (день повідомлення про підозру) по 11.05.2021 року (день залишення апеляційною інстанцією без змін вироку суду першої інстанції про визнання позивачки невинуватою) складає 70 місяців 27 днів, відповідно гарантований розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим 567200,00 грн.

Сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин (кримінальне правопорушення), вчинення якого не було доведено, є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди.

У позивачки виникло право на відшкодування їй шкоди, як громадянці внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного застосування запобіжних заходів, що обмежувало та порушувало права громадянина, з тих підстав, що має місце передбачений законом випадок, який надає позивачу таке право, а саме, виправдувальний вирок в силу недоведеності висунутого обвинувачення.

Позивачка невиправдано перебувала під кримінальним переслідуванням, затримувалась, до неї застосовувались запобіжні заходи (домашній арешт, особисте зобов`язання), отже вона об`єктивно зазнала моральних страждань у зв`язку з порушенням свого нормального життєвого укладу, погіршення та позбавлення можливості реалізації нею своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру.

Разом з цим, ураховуючи ступінь та обсяг заподіяної позивачці шкоди, глибину, характер та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебуванням її під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, вимушених змін у житті та інших негативних наслідків морального характеру, з огляду на конкретні обставини цієї справи, засади верховенства права, розумності, виваженості, добросовісності, поміркованості та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення моральної шкоди у мінімального гарантованому розмірі в сумі 567200,00 грн., що на переконання суду є достатнім для компенсації негативних наслідків немайнового характеру.

Вимоги сторони позивача про збільшення мінімального гарантованого розміру відшкодування моральної шкоди за час незаконного перебування під слідством та судом суд відхиляє, оскільки сума в розмірі 567200,00 грн. є значною та цілком достатньою для розумного задоволення вимог позивача, як потерпілої особи.

Відшкодування моральної шкоди, має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.

Вказаний розмір моральної шкоди не більший ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призводить до її безпідставного збагачення.

На думку суду, у даному випадку визначення моральної шкоди в розмірі гарантованому державою є обґрунтованою компенсацією (справедливою сатисфакцією) позивачці за душевні страждання, яких вона зазнала у зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням, внаслідок якого було порушено її нормальні життєві зв`язки як особи, яка раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності, працювала та відповідно мала соціальні та ділові зв`язки, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення своєї репутації.

Здійснюючи стягнення суд ураховує висновок Верховного Суду викладений у постанові від 27.03.2024 року в справі №593/207/22 наступного змісту: «З огляду на викладене суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державного бюджету України, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України».

Стосовно посилань представників Київської міської прокуратури та Головного управління Національної поліції у місті Києві на те, що у ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» вказано - визначити розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень, суд зазначає наступне.

Вирішуючи спір по суті суд дійшов висновку, що у даній категорії справ наведене положення ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» не може застосовуватись, оскільки спірні правовідносини виникли раніше та з огляду на наступне.

Суд зауважує, що ані Бюджетним кодексом України, ані Кодексом законів про працю України, ані Законом України «Про оплату праці», ані Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 9 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі.

Саме Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме його норми визначається порядок розрахунку розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах. До вказаного Закону не вносились зміни і він не містить норми, яка передбачає відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом виходячи із розрахункової величини, установленої Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Керуючись наведеними висновками Конституційного Суду України, суд приходить до висновку, що при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, гарантованого Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на момент ухвалення судового рішення, тобто з суми 8000,00 грн.

Також у цьому питанні суд приймає до уваги, що у схожій справі Запорізький апеляційний суд у своїй постанові від 26.03.2024 року (справа №331/2225/23) зазначив: «Судова колегія вважає, що такий розмір не може бути застосований до правовідносин, які вникли до набрання чинності законом «Про Державний бюджет України на 2024 рік» щодо ст. 8, у якій зазначено, "Визначити розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень"».

Верховний Суд у цій справі №331/2225/23 своєю ухвалою від 07.05.2024 року відмовив у відкритті провадження за касаційною скаргою сторони відповідача.

Стосовно вимог про стягнення матеріальної шкоди в сумі 146819,00 грн., як неотриманого позивачкою заробітку, суд дійшов висновку про недоведеність таких вимог та необхідність відмови у задоволенні позову в цій частині.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

За змістом ст. 4 Закону, розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Під час кримінального провадження до позивачки не застосовувалось відсторонення від роботи (посади) та кримінального покарання вона не відбувала.

Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Для відшкодування шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Позивачка вказує, що саме через кримінальне переслідування вона мала перешкоди у працевлаштуванні в період 01.03.2019 - 31.12.2019, а звільнення з попереднього місця роботи обумовлювалось невдоволенням керівництва її необхідністю відвідувати судові засіданні.

Разом з цим, посилання сторони позивача у питанні стягнення неотриманого заробітку не є доведеними та для суду носять характер припущень, які у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не можуть бути доказами.

Із довідки Пенсійного фонду України вбачається, що на час повідомлення позивачці про підозру та надалі до 01.03.2019 року позивачка отримувала дохід, а наприкінці 2016 року змінила місце роботи без переривання трудового стажу.

Отже, не дивлячись на кримінальне переслідування позивачка мала можливість працювати та отримувати дохід і навіть застосований до неї запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту не вплинув на її можливість працювати, а станом на 01.03.2019 року до позивачки вже не застосовувався жодний запобіжний захід.

Посилання позивачки на те, що її звільнення відбулось через кримінальне переслідування та її необхідність відвідувати судові засідання, що викликало невдоволення роботодавця, жодними доказами не підтверджено.

Відсутні докази будь-якого намагання позивачки працевлаштуватись в означений нею період часу безробіття. Крім того, вбачається, що по закінченню цього періоду позивачка працевлаштувалась, у січні 2020 року їй вже був нарахований дохід, хоча станом на вказану дату кримінальне провадження ще тривало, отже кримінальне переслідування не стало завадою для оформлення трудових відносин та отримання заробітку.

Таким чином, причинний зв`язок між незаконним кримінальним переслідуванням та звільненням позивачки з роботи і відсутністю місця роботи протягом 10 місяців не доведено.

Ураховуючи все вище викладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом зменшення заявленої до стягнення суми моральної шкоди до мінімально гарантованого розміру та повної відмови у задоволенні вимог про стягнення матеріальних збитків.

Вирішуючи спір суд прийняв до уваги та врахував висновки і правові позиції викладені у постановах Верховного Суду: від 15.03.2024 року у справі №127/13135/23; від 17.01.2024 року у справі №646/337/21; від 25.04.2024 року у справі №522/12731/21-Е; від 01.05.2024 року у справі №591/5911/17; від 13.05.2024 року у справі №201/3694/23; від 21.02.2024 року у справі №947/24240/23; від 28.02.2024 року у справі №553/32/22; від 28.02.2024 року у справі №661/285/20; від 01.05.2024 року у справі №461/2033/23; від 19.02.2024 року у справі №755/6062/22; від 27.03.2024 року у справі №593/207/22; від 01.05.2024 року у справі №163/1613/22; від 17.01.2024 року у справі №211/2832/19; від 19.04.2024 року у справі №127/14214/22; від 08.02.2024 року у справі №450/637/22; від 08.05.2024 року у справі №607/1009/23; від 22.05.2024 року у справі №199/955/23; від 07.02.2024 року у справі №278/2621/21.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 3, 19, 56 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 22, 23, 1167, 1176, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури - задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на корись ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування та прокуратури в розмірі 567200 (п`ятсот шістдесят сім тисяч двісті) грн. 00 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 14.06.2024 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Держава Україна в особі Київської міської прокуратури (м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) та Головного управління Національної поліції у місті Києві (м. Київ, вул. Володимирська, 15, );

Третя особа - Державна казначейська служба України (м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ).

Суддя -