Справа №477/191/24
Провадження № 22-ц/812/1680/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 грудня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за відсутності учасників справи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану адвокатом Трубою Клавдією Борисівною

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Полішко В.В., дата складання повного тексту невідома, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, пов`язаних з неналежним виконанням зобов`язань за договором

В С Т А Н О В И В:

29 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, пов`язаних з неналежним виконанням зобов`язань за договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 31 липня 2021 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір про взаємні права та обов`язки, відповідальність сторін, порядок передачі та повернення коштів в процесі зміни власника малого підприємства «Кроликовод».

Зазначає, що на момент укладання цього договору єдиним власником та керівником зазначеного підприємства була вона - ОСОБА_1 . Мале підприємство «Кроликовод» є єдиним правонаступником Організації кролиководів і звіроводів-любителів Жовтневого району з правом постійного користування земельною ділянкою загальною площею 30,6 га іншого сільськогосподарського призначення, кадастровий номер - :09:002:0002.

У відповідності до п.3.1. цього договору ОСОБА_2 зобов`язався сплатити в момент укладання даного договору кошти в розмірі та порядку та здійснювати інші платежі, визначені п. 2.1 договору.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що кошти, сплачені ОСОБА_2 на виконання умов даного договору, розподіляються наступним чином: частина коштів в сумі 15 000 доларів США сплачується в момент укладання даного договору; друга частина коштів в сумі 10 000 доларів США сплачується починаючи з 01 вересня 2022 року, але не пізніше 25 грудня 2022 року; остання частина коштів в сумі 10 000 доларів США сплачується, починаючи з 01 вересня 2023 року, але не пізніше 25 грудня 2023 року.

Передача коштів підтверджується розпискою.

Також ОСОБА_2 зобов`язався прийняти від неї всю наявну документацію МП «Кроликовод».

Вказує, що вона зобов`язалась підготувати всі необхідні документи для проведення державної реєстрації змін власника МП «Кроликовод» для проведення державної реєстрації та забезпечення внесення нової інформації щодо власника підприємства з`явитись до органів державної реєстрації в призначений державним реєстратором час. А також, вона зобов`язалась передати ОСОБА_2 в момент укладання договору печатку, Статут, іншу всю наявну документацію, звітності відносно МП «Кроликовод», електронні ключі, в тому числі документацію на земельну ділянку.

Звертає увагу, що в момент підписання (укладання) договору 31 липня 2021 року вона виконала всі свої зобов`язання: передала всі документи, печатки, Статут МП «Кроликовод», а ОСОБА_2 сплатив їй 15 000 доларів США, про що вона написала розписку та також вручила її ОСОБА_2 .

Також вони з ОСОБА_2 з`явились до державного реєстратора в призначений ним час, нею були подані всі необхідні документи і була здійснена реєстрація ОСОБА_2 власником та керівником МП «Кроликовод».

В подальшому ОСОБА_2 інші свої зобов`язання по сплаті 10 000 доларів США в період з 01 вересня 2022 по 25 грудня 2022 року та 10 000 доларів США в період з 01 вересня 2023 по 25 грудня 2023 року не виконав, гроші не сплатив.

Таким чином, ОСОБА_2 зобов`язаний виконати свій обов`язок та сплатити, передбачені договором, 20 000 доларів США.

Вказує, що п. 5.2 договору від 31 липня 2021 року передбачене відповідальність ОСОБА_2 за невиконання своїх зобов`язань, визначених у п. 3.1 цього договору, тобто несплати коштів у визначений термін, а саме сплата в подвійному розмірі коштів відповідно до тієї суми, яка повинна була бути на той час вже сплачена. Така сплата проводиться ОСОБА_2 на її письмову вимогу протягом 10 днів з дати такої вимоги. Таку вимогу вона надіслала відповідачу, але коштів не отримала.

Таким чином, з урахуванням відповідальності за невиконання зобов`язань по Договору від 31 липня 2021 року ОСОБА_2 має сплатити її 40 000 доларів США.

За такого, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 40000 доларів США та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 20000 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 10 вересня 2024 року 822000 грн. 00 коп. та судовий збір у сумі 7556 грн. 00 коп.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що оскільки має місце неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, передбачених пунктом 2.1 Договору, то, відповідно до положення частини 1 статей 625 ЦК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню недоплачені відповідачем кошти у сумі 20000 доларів США, передбачені умовами Договору.

В свою чергу, вимоги щодо застосування до відповідача санкцій, а саме: стягнення з нього на користь позивача коштів у подвійному до тієї суми, яка повинна була на той час сплачена, не підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі представник = позивача ОСОБА_3 - адвокат Труба К.Б. зазначає, що не згодна частково з рішенням суду, оскільки воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила, змінити рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2024 року в частині відмови у стягненні 20 000 доларів США в якості відповідальності за невиконання зобов`язань за договором від 31 липня 2021 року, задовольнивши в цій частині позов повністю та виключити зазначення в резолютивній частині рішення еквіваленту в гривнях на момент розгляду справи по суті.

Так, вважає незаконним ухвалення саме заочного розгляду справи, оскільки вона заперечувала проти такого у своїй заяві від 10 вересня 2024 року, яка була подана до засідання. Тим більше, відповідач, як зазначає суддя у рішенні, подав відзив.

Також звертає увагу, що відзив не міститься в Кабінеті Електронного суду, відсутні навіть відомості про його подачу. В самому рішенні не зазначена дата подачі відзиву, лише зазначено, що він ніби -то поданий у встановлений законом строк, але відзиву у матеріалах справи немає і позивачка його не отримувала, а значить він і не направлявся їй, як того вимагає частина 5 статті 178 ЦПК України. А тому позивач була позбавлена можливості подати відповідь на відзив. А якщо такий відзив і міститься в паперових матеріалах справи, то він поданий з пропуском строку на його подачу, а тому не може бути прийнятий судом до розгляду.

Щодо форс-мажорних обставин вказує, що суд першої інстанції застосував їх, відмовляючи у стягненні 20 000 доларів США - відповідальності за прострочення виконання зобов`язання за договором, при цьому не вірно застосував статтю 617 ЦК України.

Зазначає, що для застосування наслідків, передбачених ст. 617 ЦК України мають настати в тому числі наступні обставини: наявність причинно-наслідкового зв`язку між обставиною (подією) і неможливістю виконання стороною своїх конкретних зобов`язань; вчинення невиконуючою стороною повідомлення іншої сторони щодо впливу форс- мажорних обставин. Жодного доказу щодо неможливості виконання відповідачем свого зобов`язання по договору через форс-мажорні обставини викликаних військовою агресією російської федерації проти України ОСОБА_2 надано не було. Не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням зобов`язань і війною. Також ОСОБА_2 не повідомляв ОСОБА_1 про вплив форс-мажорних обставин на виконання своїх зобов`язань по договору.

Щодо листа Торгово-промислової палати від 28 лютого 2022 року за № 2024/02.0-7.1., на який послався суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні, то ТПП в ньому засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою запровадження воєнного стану, та підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору.

Втім, порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України "Про торгово-промислові палати в Україні" та деталізовано в розділі 6 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 за №40(3) .

Зазначає, що лист ТПП України від 28 лютого 2022 року не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, контракту, угоди тощо, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Вказує, що з наведеного можна зробити висновок про недопустимість доказу настання форс- мажору - листа Торгово-промислової палати України листом від 28 лютого 2022 року за № 2024/02.0-7.1.

Не погоджується апелянт і з вказівкою суду у резолютивній частині рішення суду про еквівалент 20000 доларів США в гривнях по курсу НБУ на момент розгляду справи.

Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника, що відображено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14.

Таким чином, в резолютивній частині рішення має зазначатись лише одна сума в іноземній валюті, яка передбачена договором від 31 липня 2021 року - долари США.

Також звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні, суддя заначила, що матеріали справи не містять доказів такого звернення позивача до ОСОБА_2 , а саме повідомлення про виконання зобов`язання. Таке повідомлення разом з доказами направлення його ОСОБА_2 надавалось позивачкою разом з позовом і міститься в матеріалах справи.

Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися, що відповідно до приспів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 31 липня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір, відповідно до умов якого сторони домовилися про взаємні права та обов`язки, відповідальність сторін, порядок передачі та повернення коштів в процесі зміни власника малого підприємства «Кроликовод», яке є єдиним правонаступником Організації кролиководів і звіроводів-любителів Жовтневого району з правом постійного користування земельною ділянкою загальною площею 30,6 га, призначеною для іншого сільськогосподарського призначення, кадастровий номер - :09:002:0002 (пункти 1.1.-1.3 розділу 1 Договору).

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що кошти сплачені ОСОБА_2 на виконання умов даного Договору, розподіляються належним чином:

частина коштів у сумі 15000 доларів США сплачується в момент укладання даного Договору;

друга частина коштів у сумі 10000 доларів США сплачується починаючи з 01 вересня 2022 року, але не пізніше 25 грудня 2022 року;

остання частина коштів у сумі 10000 доларів США з 01 вересня 2023 року, але не пізніше 25 грудня 2023 року. Передача коштів підтверджується розпискою.

Згідно з пунктом 3.2 Договору ОСОБА_1 зобов`язується підготувати всі необхідні документи для проведення державної реєстрації змін власника малого підприємства «Кроликовод»; для проведення державної реєстрації та забезпечення внесення інформації щодо власника Підприємства. ОСОБА_2 зобов`язаний з`явитися до органів державної реєстрації в призначений реєстратором час.

Відповідно до пункту 3.3 Договору ОСОБА_2 має право після підписання даного Договору розпоряджатися малим підприємством «Кроликовод» на власний розсуд, отримувати прибуток від його господарської діяльності.

З огляду на пункт 4.1 Договору розрахунки за цим Договором здійснюються у готівковій формі. На підтвердження кожного факту передачі коштів ОСОБА_1 надає ОСОБА_2 письмову розписку.

Розділом 5 Договору передбачена санкції та відповідальність за невиконання взяти на себе зобов`язань.

Так, пунктом 5.2 Договору передбачено, що у випадку невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань, визначених пунктом 3.1. цього Договору, він сплачує Продавцю кошти у подвійному розмірі відповідно до тієї суми, яка повинна була бути на той час вже сплачена ОСОБА_1 . Така сплата проводиться ОСОБА_2 на письмову вимогу ОСОБА_1 протягом 10 днів з дати такої письмової вимоги( а.с.7-9).

З огляду на відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань власником та керівником малого підприємства «Кроликовод» є ОСОБА_2 ( а.с.5).

З вказаного вбачається, що позивач виконала взяті на себе зобов`язання у повному обсязі.

В момент підписання договору ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 15000 доларів США, про що остання вказала у своєму позові залишок склав 20 000 доларів США.

За такого, колегія суддів погоджується з висновком суду про стягнення з відповідача на користь позивача коштів, які не було ним сплачено за умовами договору у розмірі 20 000 доларів США.

Рішення суду в цій частині позивачем не оскаржується.

Відповідач ОСОБА_2 не скористалися своїм правом подачі апеляційної скарги. Така його процесуальна поведінка свідчить про повну згоду з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог до нього.

Між тим, заперечуючи проти задоволення вимог в частині стягнення з нього 20000 доларів США за несплату передбачених п.6.1 договору сум, відповідачу відзиві на позовну заяву посилався на форс-мажорні обставини викликані військовою агресією російської федерації проти України. На підтвердження чого надав копію листа Торгово-промислової палати від 28 лютого 20222 року № 2024/02.0-7.1 (а.с.40).

Відмовляючи в задоволені вимог в цій частині суд першої інстанції дійшов висновку про звільнення відповідача від відповідальності за не виконання зобов`язань за вказаним договором, оскільки територія Шевченківської сільської територіальної громади, в межах якої розташована земельна ділянка кадастровий номер :09:002:0002 належить до території можливих бойових дій. Крім того, матеріали справи не містять доказів письмового звернення позивача до відповідача у порядку п.5.2 Договору.

Колегія суддів не погоджується з таким висновку з огляду на таке.

Відповідно до п.6.1. Договору від 31 липня 2021 року сторони погодилися, що у випадку виникнення форс-мажорних обставин, тобто за настання обставин, котрі не залежать від волі сторін, а саме: військові дії, ембарго, блокади, економічні санкції, валютні обмеження, які роблять неможливим виконання сторонами свої зобов`язань, сторони звільняються від виконання своїх обов`язків за даним Договором на час дії таких обставин.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Заперечуючи проти задоволення позову в частині стягнення з нього 20000 доларів США, відповідач як на обставину, яка звільняє його від відповідальності за невиконання зобов`язань перед позивачем послався на лист ТПП України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1, яким засвідчено, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені статтею 617 ЦК України. Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести, а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Частиною першою статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні» встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

У постанові Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі №910/8580/22 зазначено, що лист ТПП від 28 лютого 2022 року є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин.

У постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні ст.14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні», а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

Отже, лист ТПП від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 13 вересня 2023 року у справі №910/7679/22.

Згідно з частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1,2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відповідач жодними належними та допустимими доказами не довів існування форс-мажорних обставин, які б звільняли його від відповідальності за невиконання зобов`язань та вплинули на неможливість виконання обов`язку з повернення коштів з 2022 року. Також матеріали позовної заяви не містить підтверджень щодо неможливості використання земельної ділянки, яка перейшла в користування ОСОБА_2 та через бойові дії він позбавлений можливості користуватися цією земельною ділянкою та визнано форс-мажорною обставиною у правовідносинах з ОСОБА_1 .

Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції проте, що до правовідносин, які виникли між сторонами не підлягають застосуванню вимоги законодавства та договору про відповідальність за несплату у визначені договором строки коштів є неправильним, а з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 20 000 доларів США за невиконання зобов`язань, визначених у пункт 3.1 Договору є неправильним.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.

Крім цього, слушними є доводи апеляційної скарги представника позивача про неправильне застосування норм матеріального права під час вирішення питання щодо валюти грошової суми, яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

За вимогами статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як убачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення, суд визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення.

Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, суд дійшов висновку, що таке грошове зобов`язання є зобов`язанням, вираженим в іноземній валюті, та зазначив його еквівалент у національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення. Однак зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який буде виконуватися в примусовому порядку за участю державного виконавця.

Враховуючи викладене, беручи до уваги заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 та умови договору, належним є стягнення суми заборгованості за договором в іноземній валюті.

Є такими, що не заслуговують на увагу та відхиляються колегія суддів аргументи апеляційної скарги про ухвалення судом першої інстанції в цій справі заочного рішення, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, так як оскаржуване рішення у порядку статті 280 ЦПК України судом не ухвалювалося.

Як вбачається із тексту позовної заяви, як додатки до позові вказаного: письмова вимога від 26 грудня 2024 року, проте вказаний документ у матеріалах позову відсутній фактично. У додатках, які направлено у формі pdf вказано, крім іншого, чек. А відтак у матеріалах справи наявний лише фіскальний чек від 06 січня 2024 року в якому зазначено про направлення рекомендованого листа ОСОБА_2 (а.с.1-3,6). А тому, не згода представника позивача з висновком суду про не надання до позову повідомлення, є безпідставною.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суд першої інстанції змінити, виклавши резолютивну частину в новій редакції.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов заявлено 27 січня 2024 року через систему «Електронний суд» з ціною 1 544 000 грн., при цьому інформації щодо курсу долару США на день звернення до суду у матеріалах позову відсутня. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 15140 грн. Відповідно до архівної інформації Мінфіну курс Національного банку на 26-27 січня 2024 року за 1 долар США становив 37.5825 грн. За такого ціна позову становить 1 503 300 грн., а розмір судового збору 15033 грн.

За подачу апеляційної скарги позивачем ОСОБА_1 сплачено 9885 грн.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом апеляційної інстанції задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яку подану адвокатом Трубою К.Б. та змінено рішення суду першої інстанції, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 40 000 доларів США на виконання зобов`язань за договором від 31 липня 2021 року та 24918 грн. (15033+9885) судових витрат по сплаті судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Трубою Клавдією Борисівною задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2024 року змінити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, пов`язаних з неналежним виконанням зобов`язань за договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 40 000 (сорок тисяч) доларів США на виконання зобов`язань за договором від 31 липня 2021 року, 24918 (двадцяти чотири тисячі дев`ятсот вісімнадцять) грн. судових витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 12 грудня 2024 року.