ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1024/24 Справа № 203/4160/21 Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф.М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В.. Максюти Ж.І.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної ради на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, про визнання факту незаконності відсутності негайного звільнення, про правову невизначеність та стягнення моральної шкоди,(суддя першої інстанції Ханієва Ф.М., повний текст рішення складено 28 вересня 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, про визнання факту незаконності відсутності негайного звільнення, про правову невизначеність та стягнення моральної шкоди, в якому просив:

- визнати факт незаконності відсутності негайного звільнення позивача 29.09.2009 року;

- визначитися з правовою невизначеністю щодо позбавлення позивача свободи, його законністю, відповідальності за це, правовим статусом власності відповідача в даних відносинах і презумпціями судів;

- стягнути з відповідача на користь позивача немайнову шкоду, завдану позбавленням свободи і супровідними порушеннями прав і подальшими порушеннями відповідачем прав позивача, в тому числі про відмову у наданні медичної допомоги, в розмірі 6000000,00 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, про визнання факту незаконності відсутності негайного звільнення, про правову невизначеність та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась представник Дніпропетровської обласної ради Орешина Т.А., та подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Мотивує скаргу тим, що в порушення процесуальних норм, судом першої інстанції було розглянуто позов ОСОБА_1 з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Наголошує на тому, що у судовому засіданні не з`ясовано, а у рішенні не зазначено якими саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю Дніпропетровської обласної ради при здійснені нею своїх повноважень або незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посажових осбі Дніпропетровської обласної ради завдано моральної шкоди позивачу.

Вказує, що дані про визнання Крмунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» банкрутом відсутні, а тому немає підстав для притягнення відповідача до субсидіарної відповідальності.

ОСОБА_2 , просила рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник Дніпропетровської обласної ради Орешина Т.А. доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та м`ясце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає частковому задоволенню з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року, справа №3-1754/2009, було призначено по справі про адміністративні правопорушення у відношенні ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 185-3 КУпАП стаціонарну судово-психіатричну експертизу правопорушника ОСОБА_1 . На вирішення експертизи поставлені наступні питання: чи страждає правопорушник ОСОБА_1 будь-яким психічним захворюванням? Якщо страждає, то міг ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії або керувати ними при здійсненні ним вищевказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-3 КУпАП? Чи знаходився правопорушник ОСОБА_1 в момент здійснення правопорушення у тимчасово хворобливому стані і чи міг він усвідомлювати свої дії або керувати ними? Проведення експертизи доручено відділенню судово-психіатричної експертизи Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні, провадження у справі зупинене.

За відомостями з оригіналів медичних карток стаціонарного хворого №7161/09 та №8854/09, позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вперше було госпіталізовано з 23.07.2009 року по 24.07.2009 року до КЗ «ДОКПЛ», психіатричне відділення №1; вдруге з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року до Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня», психіатричне відділення №1; направлений Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська.

Відповідно до акту №36 від 08.10.2009 року з медичної картки №8854/09 стаціонарного хворого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року, судово-психіатрична експертна комісія в ході проведення судово-психіатричного обстеження, дійшла висновку, що у зв`язку зі складністю випадку, неясністю клінічної картини встановити діагноз та вирішити експертні питання відносно ОСОБА_1 не виявляється можливим; рекомендоване проведення повторної судово-психіатричної експертизи (мова оригіналу російська мова).

22.09.2009 року позивача було направлено до стоматолога, який зазначив, що позивач не потребує отримання невідкладної стоматологічної допомоги, питання протезування рекомендовано вирішувати в плановому порядку за місцем проживання (мова оригіналу російська мова).

Рішенням Європейського суду з прав людини від 06.07.2015 року (остаточне) у справі «Заїченко проти України (№2)» (заява №45797/09), визначено, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 08 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція, ЄКПЛ); суд вирішив долучити заперечення Уряду щодо невичерпання національних засобів юридичного захисту у зв`язку зі скаргою заявника за статтею 8 Конвенції стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього по суті цієї скарги та відхиляє його після розгляду по суті; оголошує прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього, а решту скарг у заяві неприйнятними; постановив, що було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції; постановив порушення статті 8 Конвенції; постановив, що упродовж трьох місяців з дати, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач повинна сплатити заявникові нижченаведені суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватись: 5000 (п`ять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди, та 120 (сто двадцять) євро компенсації судових витрат та інших витрат.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2017 року, справа №201/16263/17, судом встановлений факт, який має юридичне значення, про те, що виданий 08.10.2009 року Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» «Акт №36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи», не є актом судово-психіатричної експертизи, як і взагалі висновком експерта (тів) в розумінні законодавства України.

Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.05.2018 року, справа №201/16263/17.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.02.2018 року, справа №201/819/18, судом встановлено, що за ознакою тривалості, законне затримання заявника мало закінчитися у 17 годині 29.09.2009 року, але тривало ще 9 діб, та визнано незаконним перевищення строку безперервного позбавлення ОСОБА_1 свободи з 17 години 14.09.2009 року по 13 годину 08.10.2009 року, що в 200 разів більше максимального для адміністративного затримання, та на 9 діб більше максимального для адміністративного арешту.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2018 року, справа №201/11110/17, факти багаторазового незаконного позбавлення позивача свободи відповідно до ст. 82 ЦПК України, в даній справі доказувати не потрібно, оскільки вони встановлені у постанові Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2012 року у справі №4-1400/11, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року у справі «Заїченко проти України №2»; судом встановлено, що 14.09.2009 року при примусовому доправленні позивача до психіатричної лікарні та 29.07.2010 року при доправленні позивача до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська відбулися дії, які мають ознаки викрадення позивача у першому випадку працівниками міліції, в другому невідомими особами, та вирішено, зокрема, стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 283581,44 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 8190000,00 грн, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено, судові витрати віднесені на рахунок держави.

Відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 01.04.2021 року, справа №201/11110/17, зокрема, визначено, що стягнута рішенням ЄСПЛ сума є санкцією для держави Україна за порушення пункту 1 статті 5 та статті 8 Конвенції, відшкодуванням ОСОБА_1 як потерпілому від допущеного Україною порушення прав, викладених у Конвенції. Таким чином, право громадянина на відшкодування моральної шкоди не може обмежуватися отриманням відшкодування як потерпілим від допущеного Україною порушення прав, викладених у Конвенції, оскільки виплата вказаних відшкодувань є різними видами відповідальності держави; постановлено апеляційні скарги Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Прокуратури Дніпропетровської області задовольнити частково, зокрема, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2018 року змінене в частині розміру суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , зменшено її з 8190000,00 грн до 200000,00 грн.

Відповідно до постанови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2018 року, справа №206/5058/18, яка набрала законної сили станом на 03.12.2018 року, судом було визнано незаконним ухвалене 14.09.2009 року рішення лікаря-психіатра КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» про госпіталізацію ОСОБА_1 без усвідомленої згоди незаконним.

Відповідно до ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.08.2019 року, справа №203/60/18, судом встановлено, що зокрема, внаслідок незаконного затримання заявника 23.07.2009 року йому, безумовно, було завдано моральну шкоду, що полягала в емоційних переживаннях, порушенні нормальних життєвих зв`язків, стосунків з оточуючими, приниженні честі, гідності, та вирішено визначити розмір немайнової (моральної) шкоди, що підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 у сумі 165000,00 грн. Вказана ухвала набрала законної сили станом на 14.08.2019 року.

Відповідно до рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2019 року, справа №206/3779/19, за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту незаконної відсутності негайного звільнення позивача відповідачем та стягнення з відповідача на користь позивача немайнової шкоди, судом було встановлено, що рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№2)», остаточне від 06.07.2015 року, та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2011 року у справі №2-а-846/11 вже було розглянуто питання щодо незаконності його тримання у психіатричній лікарні з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року, в тому числі і факт незаконного перебування там 29.09.2009 року. Порушене право позивача, яке полягало у незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.2009 року вже було встановлено та захищено. Тому позовні вимоги щодо встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.2009 року були залишені без задоволення.

При цьому з приводу відшкодування на користь позивача немайнової шкоди, завданої відсутністю негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.2009 року в розмірі 342000,00 грн, суд визначив, що позивачем не доведена необхідність стягнення з відповідача немайнової шкоди, яку він вважає йому завданою діями (бездіяльністю) відповідача в розмірі 342000,00 грн. Також суд встановив, що орган місцевого самоврядування, а саме Дніпропетровська обласна рада мала б нести субсидіарну відповідальність за шкоду, спричинену КП «ДКПЛ» ДОР» своїми рішеннями, діями або бездіяльністю. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем невірно визначено відповідача по справі про відшкодування немайнової шкоди КП «ДКПЛ» ДОР, а відтак позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є однією з підстав для відмови у задоволенні позову.

Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.02.2020 року, справа №206/3779/19, та набрало законної сили станом на 18.02.2020 року.

За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 21.05.1997 року була зареєстрована юридична особа публічного права орган місцевого самоврядування Дніпропетровська обласна рада, , дата запису: 04.09.2006 року.

За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради», код ЄДРПОУ 01985400, є Дніпропетровська обласна рада.

Відповідно до рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.04.2021 року, справа №203/2685/20, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради», Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування моральної шкоди в частині вимог, висунутих Комунальному підприємству «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради», було закрито, у позові ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.09.2021 року, справа №203/2685/20.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2021 року, справа №200/18788/17, судом було встановлено, що позивач двічі неправомірно був позбавлений волі та його протиправно утримували у психіатричній лікарні з метою проведення відповідних психіатричних експертиз, зокрема, стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області завдану немайнову (моральну) шкоду у розмірі 150000,00 грн.

Відповідно до розрахунку ПФУ, форми РС-право, номер ПС: 76, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року у графі «Особливості трудової діяльності», вказано: необґрунтовано репресовані і згодом реабілітовані.

Також на підтвердження тверджень, зазначених у позовній заяві, позивач надав суду книгу власного авторства ОСОБА_1 за назвою «Виявляється, що все набагато гірше, ніж насправді», 2021 року (мова оригіналу російська мова), в якій акцентував увагу суду на сторінках: 3-8, 55-76, 78-87.

Крім того, 12.11.2021 року позивач надав суду додатковий фрагмент дослідження есе «Нариси про логіку, юстицію, реальність» від 07.11.2021 року (мова оригіналу російська мова).

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка позивач показав, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська йому була призначена стаціонарна психіатрична експертиза. Проте призначення психіатричної експертизи та подальша госпіталізація позивача рішеннями судів були визнані незаконними, бо Кодексом України про адміністративні правопорушення (КУпАП) не передбачено можливості призначення психіатричної експертизи. Два-три тижні позивача переслідували та 14.09.2009 року його було викрадено працівниками міліції, в кайданках в автомобілі госпіталізовано. Загалом його тричі викрадали та привозили до відділення лікарні для проведення судової психіатричної експертизи. Тому він перебував у психіатричній лікарні вдруге з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року. Через 15 днів перебування у психіатричній лікарні позивач подав заяву до адміністрації лікарні про його негайне звільнення, бо це є максимальний строк позбавлення свободи, але відповіді не отримав.

Також позивач показав, що у психіатричній лікарні він проходив тести та відповідав на питання тестів, до лікарні приїздили його родичі та кормили його, бо у лікарні погано кормили. У позивача був складний зубний протез, який випав, та він не міг їсти без нього, зуби, які ще залишились, боліли. У психіатричній лікарні позивач звернувся до лікаря-стоматолога у стоматологічний кабінет. Проте стоматолог відмовив йому у наданні медичної допомоги, бо сказав, що такий протез повинен міняти той лікар, який його ставив. При цьому позивач ніколи не був одружений, хоча про це помилково зазначалось у судовому рішенні та лікарями у медичних документах. Крім того, судове рішення залишається невиконаним, бо він нормальна людина та Законом України «Про психіатричну допомогу» встановлена презумпція психічного здоров`я людини, а акт його обстеження так і не склали.

Ухвалюючі рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягуючи на користь позивача у разунок відшкодування моральної шкоди 100000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що у справах №206/3779/19, №203/2685/20, відповідач як субсидіарний суб`єкт відповідальності має нести субсидіарну відповідальність за бездіяльність Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, щодо наявності підстав для стяггнення моральної шкоди, однак не погоджується із визначеною сумою яка була задоволена судом.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Так, до загальних умов цивільно-правової відповідальності відносяться: 1) протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) особи, на яку передбачається покласти відповідальність (чи настання інших спеціально передбачених законом або договором обставин); 2) наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; 4) вина правопорушника.

Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року, справа №908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Водночас відповідно до частини 1 статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до положень статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У справі, що розглядається, третя особа Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради є основним суб`єктом відповідальності, а відповідач Дніпропетровська обласна рада, відповідно до судових рішень, які набрали законної сили та є обов`язковими до виконання, має нести субсидіарну відповідальність за дії, рішення чи бездіяльність третьої особи у спорі. Тобто відповідач має нести додаткову відповідальність та є субсидіарним суб`єктом відповідальності як засновник лікарні з надання психіатричної допомоги. Цього факту не заперечувала і представник позивача під час судового розгляду справи, та цей факт встановлений рішеннями судів, які набрали законної сили.

Визначальним для застосування субсидіарної відповідальності є доведення причинно-наслідкового зв`язку між винними діями чи бездіяльністю суб`єкта відповідальності та настанням негативних для боржника наслідків. Встановлення такого причинно-наслідкового зв`язку належить до об`єктивної сторони цивільного правопорушення, за відсутності якого покладення субсидіарної відповідальності на винних осіб унеможливлюється (постанова Верховного Суду у справі №904/6900/20).

Згідно відомостям з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 21.05.1997 року була зареєстрована юридична особа публічного права орган місцевого самоврядування Дніпропетровська обласна рада, , дата запису: 04.09.2006 року.

Згідно відомомстей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради», код ЄДРПОУ 01985400, є Дніпропетровська обласна рада, а тому апеляційний суд вважає, що доводи відповідача стосовно відсутності у Дніпропетровської обласної ради про відсутність субсидіарної відповідальності спростовуються наявними в матеріалалї справи доказами та встановленими обставинами.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується

Відповідно до пункту 5, пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції встановивши, що позивачу лікар-стоматолог лікарні з надання психіатричної допомоги відмовив у наданні допомоги, позивачу у фіксуванні йому протезу, дійшов обгрунтованого висновку, що останньому була завдана моральна шкода, яка крім того встановлюється обставинами цивільних справ перелічених у даній постнові, щодо незаконного позбавлення волі ОСОБА_3 з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року у психіатричному закладі, однак судом першої інстанції не було належно вмотивовано визначену позивачу суму моральної шкоди у розмірі 100000 грн., апеляційний суд вважає, що у даному випадку сума є значно завищена, оскільки в матеріалаї справи відсутні докази тривалого обмеження позивача у його потребах без встановлення йому нового протезу, однак, сам факт ненаднання такого допомоги встановлено судом першої інстанції і на спростування цього ані відповідачем, ані третьою особою належних доказів не надано.

За таких обставин, оскаржуване рішення в частині стягнення моральної шкоди підлягає зміні із зменшенням суми з 100000 гривень до 10000 гривень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Суд апеляційної інстанції не встановив підстав для відмови у задоволенні позову. Заперечуючи проти розміру стягнутої на користь позивача компенсації, відповідач на порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не подав належних і допустимих доказів.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження в суді першої інстанції та яким надана відповідна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної ради задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2023 року змінити.

Стягнути з Дніпропетровської обласної ради (адреса місцезнаходження: пр. Олександра Поля, буд. 2, м. Дніпро, 49004; ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. (десять тисяч) гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 13 червня 2024 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи